Справа № 128/848/21
Провадження № 22-ц/801/54/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саєнко О. Б.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 рокуСправа № 128/848/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т.Б., Якименко М. М.,

за участю секретаря Ліннік Я. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Вінницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30 вересня 2021 року, ухвалене у цій справі в м. Вінниця суддею цього суду Васильєвою Т.Ю.,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Вінницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України (далі ДКСУ) про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, мотивуючи його тим, що 25 червня 2014 року о 22 год. 00 хв. на території її домоволодіння по АДРЕСА_1 , було проведено обшук, в результаті якого виявлено рослини, ззовні схожі на рослини маку. 26 червня 2014 року по даному факту внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000830 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 310 КК України. 15 липня 2014 року позивач отримала повідомлення про підозру.

Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 11 березня 2016 року ОСОБА_1 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 310 КК України та їй було призначено покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - 1700 грн. в прибуток держави. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 13.06.2016 вирок суду першої інстанції скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 23.01.2018 позивач була визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 310 КК України та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 1 700 грн. в прибуток держави.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 03 квітня 2018 року було задоволено апеляційну скаргу сторони захисту, вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 23.01.2018 скасовано. Кримінальне провадження щодо позивача за ч. 1 ст. 310 КК України закрито у зв`язку з недоведеністю вини у вчиненні кримінального правопорушення.

Отже, слідство та судовий розгляд тривали близько 45 місяців.

Позивач зазначає, що протиправними діями по відношенню до неї держава Україна в особі відповідачів по справі спричинила їй душевні страждання, зокрема участь у постійних судових засіданнях на протязі трьох років призвела до того, що позивач постійно нервувала, через що в неї погіршилось здоров`я, виникла недовіра до людей та розчарування у роботі правоохоронних органів та в судовій системі, вона відчувала відчай через те, що двічі визнавалась винною у злочині, якого не вчиняла, вона стала замкнутою, роздратованою та невпевненою у собі, у неї погіршились відносини з оточуючими, які сприймають її як особу, що вчинила злочин, вона відчувала приниження через перебування у статусі підозрюваної та обвинуваченої, оскільки завжди позитивно характеризувалась. Також моральних страждань їй завдав незаконний обшук та протиправне перебування працівників поліції в її домоволодінні.

Пославшись на викладене, просила стягнути з Вінницької обласної прокуратури та Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь в порядку відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, моральну шкоду у розмірі 700 000 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 гривень.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 30 вересня 2021 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 300 000 гривень в порядку відшкодування морально шкоди, в задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі та стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 700 000 грн.

Не погодившись з ухваленим рішенням в частині позовних вимог, які задоволено, Вінницька обласна прокуратура та ДКСУ, посилаючись на неповне з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в апеляційних скаргах просять оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 ст. 82 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що 15 липня 2014 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 310 КК України посів або вирощування маку снотворного чи конопель, тобто у вирощуванні маку снотворного в кількості від ста до п`ятисот рослин, що підтверджується копією відповідного повідомлення про підозру від 15.07.2014 (а.с. 12 14).

30 липня 2014 року складено обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 310 КК України, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000830 26 червня 2014 року (а.с. 15 16).

Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 11 березня 2016 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 310 КК України та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - 1700 грн. в прибуток держави, що підтверджується наявним у справі № 128/4081/14-к оригіналом вироку, копію якого також надано позивачем з Єдиного державного реєстру судових рішень (а.с. 17 20).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 13 червня 2016 року вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 11 березня 2016 року скасовано, призначено новий розгляд кримінального провадження внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000830 від 26 червня 2014 року по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 310 КК України у Вінницькому районному суді зі стадії підготовчого судового засідання (а.с. 21 - 25).

Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 23 січня 2018 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 310 ККУ країни та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 1700 грн. в прибуток держави. На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено обвинувачену ОСОБА_1 від відбуття призначеного покарання, у зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (а.с. 26 29).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 03 квітня 2018 року вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 23 січня 2018 року щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 310 КК України скасовано, кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 310 КК України закрито у зв`язку з недоведеністю вини у вчиненні кримінального правопорушення (а.с. 30 34).

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно із п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації.

Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу держаної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках встановлених законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Статтею 130 КПК України встановлено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року підлягає відшкодуванню шкода завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 ст. 3 вказаного Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»).

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Отже, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Такі висновки суду відповідають висновкам Верховного Суду в постанові від 17 січня 2020 року по справі № 366/2027/18, яка підлягає врахуванню по даній справі.

Відповідно до положень Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» з 1 січня 2021 року мінімальну заробітну плату встановлено на рівні 6000 грн. на місяць.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року з відповідними змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, враховується стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

За таких обставин, враховуючи час перебування позивача під слідством та судом, обсяг моральної шкоди, завданої внаслідок такого перебування та в результаті закриття провадження у зв`язку з недоведеністю вини ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що керуючись принципами розумності, виваженості і справедливості, розмір компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду необхідно визначити в сумі 300000 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо наявності підстав для збільшення розміру моральної шкоди, стягнутої на її користь, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки, на думку апеляційного суду, визначений судом першої інстанції, розмір моральної шкоди є достатнім та відповідає характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач.

Оцінивши доводи апеляційної скарги ДКСУ про те, що Державна казначейська служба не може представляти державу у подібних справах, оскільки спір по суті заявлених позовних вимог не пов`язаний з виконанням рішення суду, апеляційний суд вважає їх безпідставними з огляду на таке.

Статтею 1176 ЦК України передбачено відшкодування саме державою шкоди, завданої фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, отже відшкодування шкоди повинно здійснюватися державою за рахунок коштів Державного бюджету України.

Пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, передбачено, що Державна казначейська служба України (Казначейство) реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Вирішуючи питання про можливість стягнення коштів за відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно враховувати, що така шкода компенсується державою за рахунок коштів державного бюджету. Боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження 12-110гс18.

Отже, органом державної влади, який уповноважений представляти державу у правовідносинах з відшкодування державою шкоди, завданої її органом, є Державна казначейська служба України (її територіальне управління).

За таких обставин, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позовні вимоги заявлено до неналежного відповідача, оскільки Державна казначейська служба України, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, зобов`язане списати визначену судом суму моральної шкоди з відповідного казначейського рахунку, та не несе відповідальність за незаконне притягнення особи до кримінальної відповідальності, а така відповідальність, відповідно до положень ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» покладена саме на державу.

Крім того, апеляційний вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги Вінницької обласної прокуратури про недоведеність позивачем заподіяної йому моральної шкоди, оскільки саме у випадку незаконного засудження та незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що знайшло своє підтвердження під час розгляду справи по суті заявлених вимог, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою незалежно від вини посадових осіб цих органів.

Всі інші доводи апеляційної скарги Вінницької обласної прокуратури на рішення Вінницького районного міського суду Вінницької області від 30 вересня 2021 року фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційних скарг висновків місцевого суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваних рішень, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Вінницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Т.Б. Сало

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 11 січня 2022 року.