ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Красвітної Т.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Гаржі О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 грудня 2021 року

у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаною заявою, посилаючись на те, що у період спільного проживання з ОСОБА_3 у них народилося двоє малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з нею за адресою АДРЕСА_1 .

Протягом спільного проживання, ОСОБА_3 регулярно та систематично вчиняв домашнє насильство відносно неї у вигляді завдання тілесних ушкоджень, психологічного тиску. Все це призвело до того, що на початку листопада 2021 року вона пішла від ОСОБА_3 разом з дітьми.

Вказує, що у листопаді місяці ОСОБА_3 забрав сина на вихідні, після яких дитину відмовився віддавати, у зв`язку з чим вимушена була звернутися до поліції.

07 та 10 грудня 2021 року ОСОБА_3 прийшов до місця її проживання, намагався зламати вхідні двері та забрати дітей, що зумовило звернення до поліції. На момент звернення із цією заявою, ОСОБА_3 продовжує вчиняти відносно неї психологічне насильство, дзвонить та погрожує їй.

У зв`язку із зазначеним вище, просила суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 строком на шість місяців із покладенням на кривдника обов`язків у вигляді заборони наближатися на 100 м до місця фактичного проживання ОСОБА_2 та інших місць частого відвідування постраждалою особою, заборони вести листування, телефонні переговори із заявником або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 грудня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що докази, надані заявником не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_3 навмисного домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявника, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між батьками з приводу визначення місця проживання малолітніх дітей та участі батька у їх вихованні.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значне значення для справи та зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначає, що згідно висновку №27476 від 13 грудня 2021 року з ОСОБА_3 було проведено профілактичну бесіду виховного характеру щодо неприпустимості домашнього насильства в майбутньому та складено адміністративний протокол за ст.173-2 КУпАП. Разом з тим, ОСОБА_3 продовжує висловлювати погрози у бік заявника. Під час зустрічей з дітьми, більшу частину часу він приділяє не дітям, а нецензурним висловлюванням у бік заявника, у тому числі у присутності малолітніх дітей.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони у справі у зареєстрованому шлюбі не перебували. Мають двох малолітніх дітей сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Починаючи з 19 листопада 2021 року заявник орендує квартиру АДРЕСА_2 , де мешкає разом із дітьми окремо від ОСОБА_3 .

Встановлено, що між заявником та заінтересованою особою наявний спір з приводу визначення місця проживання дітей, вирішення якого ініційовано заявником шляхом подання 20 грудня 2021 року відповідної позовної заяви до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.

Відповідно до копії листа відділення поліції №2 Дніпровського районного Управління поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області на ім`я заявника, копії листа Управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області на ім`я представника заявника від 13 грудня 2021 року, слідує, що і заявник і заінтересована особа неодноразово звертались до поліції із заявами/повідомленнями один на одного з приводу існуючого між ними конфлікту щодо місця проживання спільних дітей, участі батька у їх вихованні. Такі звернення приймались, реєструвались поліцією, за певними з них здійснювались виїзди до місця проживання учасників справи, однак жоден з останніх до певного виду юридичної відповідальності не притягався, будь-яких рішень чи заходів, які б дозволяли стверджувати про вчинення домашнього насильства, не приймалось/не вживалось.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20).

Надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, встановивши, що доказів притягнення ОСОБА_3 до адміністративної або кримінальної відповідальності матеріали справи не містять, а надані заявником докази свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між учасниками справи з приводу визначення місця проживання спільних неповнолітніх дітей та участі батька у їх вихованні, суд першої інстанції, з яким погоджується і апеляційний суд, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду у суді першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Зазначені в апеляційні скарзі доводи, фактично зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Т.П. Красвітна

О.В. Лаченкова