Справа № 591/9258/21
Провадження № 2/591/1112/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2022 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:
головуючого судді Сидоренко А.П.,
з участю секретаря судового засідання - Чмуневич М.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Цюпки Олександра Віталійовича до Сумської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним розпорядження в частині включення до складу співвласників квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло в частині надання у приватну спільну сумісну власність квартири,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Цюпки О.В. звернувся до суду з вказаним позовом до Сумської міської ради, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивач є військовослужбовцем та проходить військову службу у Головному управлінні Національної гвардії України. За місцем проходження служби він житлом не забезпечений. У зв`язку з цим з метою поліпшення своїх житлових умов шляхом безоплатної приватизації житла за місцем проходження служби, позивач навесні 2021 року почав збирати необхідні документи. З довідок Ощадбанку та Сумського МБТІ йому стало відомо, що право на приватизацію житла було використане ним ще у 1994 році.
04 жовтня 1994 року виконавчим комітетом Сумської міської ради на підставі розпорядження № 4143 від 21вересня 1994 року було видано свідоцтво про право власності на житло, згідно якого позивача було визначено спільним сумісним власником квартири АДРЕСА_1 .
На момент приватизації квартири АДРЕСА_1 батьками позивача йому виповнилося повних 15 років. Відтак, позивач вправі був самостійно вирішувати приватизувати йому житло чи ні.
В той же час, розпорядившись за позивача його правом на приватизацію, його батьки фактично позбавили позивача скористатися таким його правом у майбутньому, як наслідок позивач на теперішній час позбавлений можливості отримати житло в порядку його приватизації за місце проходження служби, а відтак і поліпшити свої житлові умови.

Зазначає, що відповідно до ст. 27 ЦК України правовий акт органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, що обмежує можливість мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є незаконним.

З огляду на викладене розпорядження органу приватизації від 21 вересня 1994 року в частині передачі квартири АДРЕСА_1 у власність позивача та свідоцтво про право власності на житло в частині визначення позивача спільним сумісним власником вказаної квартири підлягають скасуванню.
При цьому зауважує, що скасування вказаних актів ніяким чином не вплине на право власності батьків позивача на вказану квартиру, оскільки згідно з положеннями ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на кожного члена сім`ї та додаткового 10 квадратних метрів на сім`ю. Як вбачається з технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , загальна її площа складає 45,8 м.кв., що є достатнім для передачі її безоплатно у власність двох осіб (21+21+ 10 = 54).
Посилаючись на вказані обставини, просить суд визнати недійсним розпорядження виконавчого комітету Сумської міської ради № 4143 від 21 вересня 1994 року в частині включення ОСОБА_1 до складу співвласників квартири АДРЕСА_1 , визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 04 жовтня 1994 року в частині надання позивачу у приватну спільну сумісну власність квартири АДРЕСА_1 .
Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 29 грудня 2021 року позов залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. 04 січня 2022 року представником позивача надано суду уточнену позовну заяву.
Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 13 січня 2022 року відкрите провадження у вказаній справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 17 березня 2022 року, о 13 год.00 хв.
Враховуючи, що Верховною Радою України 24 лютого 2022 року на позачерговому засіданні було запроваджено воєнний стан через вторгнення Росії на територію України, беручи до уваги ситуацію, що склалась у м. Суми на день запровадження такого стану, на підставі п.1 рішення зборів суддів Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2022 року №5, з метою запобігання загрози життю та здоров`ю учасників судового процесу і працівників суду, з 24 лютого 2022 року дану справу було знято з розгляду до стабілізації ситуації в країні та в м. Суми.

Рішенням зборів суддів від 02 травня 2022 року №11 відновлено здійснення розподілу та розгляд усіх категорій справ, у тому числі цивільних, які перебували в провадженні судді станом на 24 лютого 2022 року.

Справа призначена до розгляду на 20 липня 2022 року 09 год. 00 хв.
Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 20 липня 2022 року закрито підготовче провадження у справі, призначено дану справу до судового розгляду на 11 жовтня 2022 року о 14 год. 00 хв.
В зазначене судове засідання учасники справи не з`явилися, про день та час розгляду справи сповіщені судом належним чином. Від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Цюпки О.В, надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с.75).
Відзиву стороною відповідача суду не подано.
В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось.
Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу.

Під час судового розгляду встановлено, що з розпорядження Фонду комунального майна №4143 від 21 вересня 1994 року вбачається, що від наймача ОСОБА_2 надійшла заява на приватизацію квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка використовується ним та членами його сім`ї на умовах найму. Прохання наймача ОСОБА_2 на приватизацію вказаної квартири задоволено, і передано квартиру і спільну сумісну власність йому та членам його сім`ї: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 8, 67).
04 жовтня 1994 року на підставі розпорядження від 21 вересня 1994 року №41434, виконавчим комітетом Сумської міської ради народних депутатів видано свідоцтво на право власності на житло реєстровий № 623, яким посвідчено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та членам його сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 6).
На момент проведення приватизації житла позивач був неповнолітньою особою, якій виповнилося повних 15 років.
Позивач наголошує на порушенні своїх прав під час приватизації батьками житла, так як вона проведена без погодження із ним, що наразі створює перешкоди отримати житло в порядку його приватизації за місцем проходження служби, а відтак і поліпшити свої житлові умови.

З довідки Головного управління Національної гвардії України від 30 листопада 2021 року №652 вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Головному управлінні Національної гвардії України (а.с.5).
З довідки Комунального підприємства «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» Сумської міської ради» від 13 жовтня 2021 року № 438404 вбачається, що за ОСОБА_1 зареєстрована квартира за адресою: АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 жовтня 1994 року, виданий Сумським міськвиконкомом та зареєстрований за № НОМЕР_1 , дата реєстрації 17 жовтня 1994 року (а.с.10).
Із заяви ОСОБА_2 до керівника управління комунальної власності та приватизації Сумського міськвиконкому від 25 квітня 1994 року, судом встановлено, що заява на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_2 подана за підписом наймача квартири ОСОБА_2 та повнолітніх членів його сім`ї, а саме ОСОБА_3 , підпис ОСОБА_1 (позивача) відсутній, є позначка (неповнолітній) (а.с. 69).
З довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення від 256 липня 1994 року № 164, яка надана ОСОБА_2 до заяви від 25 квітня 1994 року, вбачається, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_2 (наймач), ОСОБА_3 (дружина), ОСОБА_1 (син) (а.с. 70).
У статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію у часі законів та інших нормативно-правових актів) за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили у часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це у законі або іншому нормативно-правовому акті.
У відповідності до ст. 5 ЦК України 2004 року, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
На момент виникнення спірних правовідносин, вони були врегульовані Цивільним кодексом Української РСР (1963 року) в редакції 18 липня 1963 року, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції від 19 червня 1992 року та Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15 вересня 1992 року № 56.
Так, приватизація квартири, в розумінні, чинного на момент виникнення правовідносин законодавства, є цивільно-правовою угодою, підстави визнання її недійсною передбачені ЦК УРСР.
За змістом ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.
Відповідно до частини 1 та 2 ст. 4 Житлового кодексу УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української PCP, утворюють житловий фонд.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Житлового кодексу УРСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств відомчий житловий фонд).

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Відповідно до частини другої статті 9 ЖК Української РСР (у редакції від 01 січня 1993 року) громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законодавством України.

Статтею 62 ЖК Української РСР визначено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Згідно з ст. 11 ЦК УРСР 1963 року повна цивільна дієздатність виникає з досягненням повноліття, тобто вісімнадцятирічного віку.

Частиною другою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції від 19 червня 1992 року) передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

За неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновителі).

Процедура передачі будинків у власність громадянам визначена Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 (далі по тексту Положення).

Відповідно до п. 4, 5 Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Зважаючи на те, що на час здійснення приватизації спірного житла позивач був неповнолітнім, мешкав та був прописаний у ньому, він мав право на здійснення приватизації, яке було реалізовано його батьком ОСОБА_2 у визначений законом спосіб.

Під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами твердження позивача щодо порушення його законних прав та інтересів, за захистом яких він звернувся, а саме використання його права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду без його відома, всупереч його волі та згоди, незабезпечення вільного вибору способу його потреб у житлі шляхом вільного використання його права на безоплатну приватизацію.

Судом не було встановлено обставин, які б могли свідчити про порушення як органом приватизації, так і батьком позивача чинного на той час законодавства про приватизацію, а посилання позивача на те, що він не надавав згоди на приватизацію квартири є безпідставним, оскільки в інтересах позивача, який на час приватизація житла був неповнолітнім, діяв його батько згідно вимог діючого на той час законодавства.

Також позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що його батько ОСОБА_2 під час приватизації спірної квартири діяв всупереч інтересів позивача, який на той час був неповнолітнім.

Зважаючи, що приватизація житла була здійснення у відповідності до закону, а результати приватизації безсумнівно відповідали інтересам позивача, який на той момент, являвся неповнолітньою дитиною, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними.

На підставі вищенаведеного суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. ст. ст. 12, 81, 141, 264, 265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Сумської міської ради про визнання недійсним розпорядження в частині включення до складу співвласників квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло в частині надання у приватну спільну сумісну власність квартири відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Сумська міська рада, місцезнаходження: м. Суми, майдан Незалежності, 2, .

Третя особа: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Третя особа: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повне судове рішення виготовлене 18 жовтня 2022 року.

Суддя А.П.Сидоренко