Справа № 761/8490/20
Провадження № 2/761/2269/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Макаренко І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного Науково-виробничого підприємства «Синапс» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просив суд стягнути з Приватного Науково-виробничого підприємства «Синапс» на користь позивача заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 135504,79 грн. та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в розмірі 7 957,80 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що починаючи з 01.03.2004 позивач перебував у трудових відносинах з Приватним Науково-виробничим підприємством «Синапс». 17.02.2020 його було звільнено з посади водія наказом від 17.02.2020 № 02/2020/з за взаємною згодою з відповідачем, відповідно до ч. 1 ст. 36 КзпП України. За твердженням позивача, його звільнення було здійснено всупереч ст. 116 КЗпП України, оскільки у день звільнення йому не було виплачено заробітну плату у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Ухвалою суду від 07.07.2020 було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

21.08.2020 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволені позову, посилаючись на ту обставину, що станом на час подання відзиву всі належні позивачу до виплати суми йому виплачені. Можливості розрахуватись з позивачем, у розумінні ч. 1 ст. 116 КЗпП України, не було у зв`язку із наявністю заборгованості, що виникла внаслідок скрутного фінансового становища на підприємстві, яке сталось, у тому числі через розповсюдження вірусу СОVID-19 та вжитими заходами карантину. Відповідач у відзиві на позовну заяву звертає увагу на те, що в день звільнення позивач не працював, окремо вимогу про розрахунок не заявляв.

Дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, суд встановив.

Наказом №26/-03/2004 від 01.03.2004 ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду водія Приватного Науково-виробничого підприємства «Синапс» з 01.03.2004 з окладом згідно штатного розпису.

У період з 01.03.2004 по 17.02.2020 ОСОБА_1 працював у Приватному Науково-виробничому підприємстві «Синапс» на посаді водія автотранспортних засобів 1-ї категорії дирекції транспортних послуг, що підтверджується записами з трудової книжки серії НОМЕР_1 від 03.03.1989.

Наказом № 02/2020/з від 17.02.2020 ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі його заяви від 11.02.2020 за угодою сторін, згідно ч.1 ст. 36 КзпП України.

Відповідно до поданих відповідачем доказів, зокрема відомостей розподілу виплат ПНВП «Синапс» від 11.08.2020, заборгованість із виплати заробітної плати була виплачена позивачу в повному обсязі.

За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати,задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги позовної заяви про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, судом встановлено наступне.

Статтею 47 КЗпП України, передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 25 Постанови від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином будь-який факт невиплати у строк заробітної плати чи іншої суми розглядається як трудове порушення роботодавця по відношенню до працівника, якщо тільки такий факт порушення не спростований відповідно до положень закону.

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказав, що в день звільнення позивач не працював, окремо вимогу про розрахунок, згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, не заявляв.

Позивач, отримавши та ознайомившись із відзивом на позовну заяву відповідача, не скористався правом на подачу відповіді на відзивна позовну заяву та не спростував вказані твердження відповідача, обгрунтовуючи свої позовні вимоги.

У зв`язку із викладеним, враховуючи, що в день звільнення позивач не працював, вимогу про розрахунок після видачі наказу про звільнення не пред`являв відповідачеві, то в останнього, у відповідності до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, були відсутні правові підстави для виплати нарахованої заробітної плати 17.02.2020.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленні сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у х сукупності. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає і рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийняття. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказами в цілому, та і кожного доказу.

Відповідно до п. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом.

З огляду на викладене, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, якими регламентовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 115, 116, 117, 233 КЗпП України, ст.ст. 12, 76, 81, 82, 133, 259, 263, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного Науково-виробничого підприємства «Синапс» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 27.07.2022.

Суддя: