РІШЕННЯ

Іменем України

20.09.2022 року м. Львів

Франківський районний суд м.Львова, в складі:

головуючого судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Лозинському Т.-Р.А.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м.Львова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Куйбіда-Кришкевич Христина Василівна, про визнання недійсним договору про розірвання договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 19.10.2018 року,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору про розірвання договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 19.10.2018 р. та визнання права власності.

Позовні вимоги мотивує тим, що 19 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири за АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Христиною Василівною.

Відповідно до Розполрядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №81 від 20.03.2018 року, ОСОБА_4 призначено помічником ОСОБА_2 , оскільки за станом здоров`я остання не була в змозі самостійно дбати про себе.

19 жовтня 2018 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв ОСОБА_5 на підставі довіренсоіт, від 09.10.2017 року та ОСОБА_4 укладено договір про розірвання договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 19.10.2017 року.

Однак, ОСОБА_1 вважає вищевказаний договір недійсним, так як такий підписаний неуповноваженим представником.

На підставі вищевикладеного просить позов задоволити.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, однак подала заяву про слухання справи у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задоволити.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, однак її представник подав на адресу суду заяву про визнання позову, так як у ОСОБА_2 не було волевиявлення на укладання спірного правочину. Крім того, представник її представник - ОСОБА_5 , згідно довіренсоті від 09 жовтня 2017 року не був уповноважений на укладання договору про скасування договору дарування квартири від 20 жовтня 2018 року. Більше того, відповідачка розуміє наслідки недійсності спірного правочину.

В судове засідання третя особа не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, проте така неявка в силу ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків є правочином.

Судом встановлено, що 19 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири за АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Христиною Василівною.

Відповідно до ст. 717 ЦПК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до Розполрядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №81 від 20.03.2018 року, ОСОБА_4 призначено помічником ОСОБА_2 , оскільки за станом здоров`я остання не була в змозі самостійно дбати про себе.

19 жовтня 2018 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв ОСОБА_5 на підставі довіреності, від 09.10.2017 року та ОСОБА_4 укладено договір про розірвання договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 19.10.2017 рок.

Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно п. 5, 21, 27 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» «вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статей 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статей 222, 223, 225 ЦК України тощо).

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4,10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із ч.2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.4 ст.263 Цивільного процесуального кодексу при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.

У постанові колегії суддів другої судової палати КЦС від 22.01.2020 у справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника(-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296:

Нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії.

Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони.

Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Крім того, суд звертає увагу на те, що нотаріус зобов`язаний перевірити повноваження представника на укладання правочину.

Відповідно до ст. 238 ЦК України, п редставник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Судом встановлено, що згідно довіреності від 09.10.2017 року на представництво інтересів ОСОБА_2 , виданої на ім`я ОСОБА_5 , останній не був уповноважений на укладання договору про розірвання договору дарування.

Так, суд бере до уваги твердження відповідачки щодо відсутності волевиявлення на укладання спірного правочину, так як такий вона не підписувала, а її представник не був уповноважений на вчинення таких дій.

Крім того, суд звертає увагу на те, що визнання позову не є беззаперечною підставою для задоволення позовних вимог позивача, однак зазначення відповідачем про відсутність волевиявлення на укладення договору про розірвання договору дарування квартири, підписання такого договору неуповноваженою особою, та розуміння того, що права та обов`язки, які остання набула на підставі спірного правочину перейдуть до позивача, а також відсутність порушень прав та інтересів інших осіб, дає суду підстави для задоволення позову.

Відповідно до ст.206 ЦПК України, суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки, таке не суперечить вимогам закону та не порушує прав та інтересів інших осіб.

Так, суд звертає увагу на те, що договір про розірвання договору дарування квартири від 09.10.2018 року укладений із порушенням вимог ч.3 ст. 203 ЦПК України, а тому в силу ст. 215 ЦПК є недійсним.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст 12,13,81,200,206,223,263,265,354, Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Куйбіда-Кришкевич Христина Василівна, про визнання недійсним договору про розірвання договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 19.10.2018 року,-задоволити.

Визнати недійсним договір про розірвання договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 19.10.2018 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , іпн - НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , іпн - НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Куйбіда-Кришкевич Христина Василівна, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Єфрема, 77.

Суддя Ванівський Ю.М.