Справа № 204/9108/21
Провадження № 2/204/737/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

11 липня 2022 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лавриненко В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

19 листопада 2021 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки ОСОБА_1 в якій прохає стягнути заборгованість за кредитним договором № б/н від 13 квітня 2010 року, у сумі 15736 гривень 98 копійок, яка є заборгованістю за кредитом (а. с. 1-2 та на звороті, 83-85).

В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідачка звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 13 квітня 2010 року. При підписанні анкети-заяви відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг. На підставі договору про надання банківських послуг від 13 квітня 2010 року відповідачці відкрито картковий рахунок із початковим лімітом, розмір якого у подальшому було збільшено до 22000 гривень. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідачка своїх обов`язків за угодою не виконує, оскільки не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Внаслідок цього, станом на 27 жовтня 2010 року, за нею утворилася заборгованість у сумі 15736 гривень 98 копійок, яка є заборгованістю за кредитом, яку позивач прохає стягнути із ОСОБА_1 разом із судовими витратами у сумі 2270 гривні (а. с. 1-2 та на звороті, 83-85).

Ухвалою суду від 22 листопада 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків (а. с. 81).

07 грудня 2021 року недоліки зазначені в ухвалі суду від 22 листопада 2021 року, позивачем усунуто (а. с. 83-144).

Ухвалою суду від 14 січня 2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 13 годину 10 хвилин 21 лютого 2022 року (а. с. 147), копія якої надіслана відповідачці за вихідним № 1676/22-вих/2/204/737/22 від 17 січня 2022 року (а. с. 148). 14 травня 2021 року на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» повернуто конверт, яким відповідачці направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (а. с. 157).

Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві прохав про розгляд справи за його відсутності (а. с. 77), в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом розміщення на офіційному сайті «Судова влада» оголошення про її виклик (а. с. 164), про причини неявки суд не повідомила.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення.

Судом встановлено, що 13 квітня 2010 року відповідачка підписала заяву позивача № б/н від 29 13 квітня 2010 року про отримання банківських послуг. Відповідно до анкети-заяви, відповідачка погодилася з тим, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом на 27 жовтня 2021 року, за відповідачкою перед позивачем утворилася заборгованість у сумі 15736 гривень 98 копійок, яка є заборгованістю за кредитом (а. с. 3-15 та на звороті).

Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

На підтвердження того, що між банком і відповідачкою було укладено договір про надання кредиту, позивачем надано в якості письмового доказу анкету-заяву № 149409894 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» (яка разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, що розміщенні в рекламному буклеті, становлять договір про надання банківських послуг) від 13 квітня 2010 року. Вказана Анкета-заява підписана 13 квітня 2010 року від імені ОСОБА_1 (а. с. 18 та на звороті, 88 та на звороті).

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Як вбачається із Анкети-заяви № 149409894 від 13 квітня 2010 року (а. с. 18 та на звороті, 88 та на звороті), у ній зазначені персональні дані відповідачки щодо дати народження, місця проживання, реквізитів паспорту громадянина України, РНОКПП, а також висловлено її бажання отримати кредитку «Універсальна" з бажаним кредитним лімітом 6000 гривень. У вказаній заяві міститься інформація про те, що позичальниця ознайомилася з договором про надання банківських послуг та погодилася з ними, а екземпляр договору про надання банківських послуг згодна отримати шляхом самостійної роздруківки його з офіційного сайту www.privatbank.ua. Також зазначено, що позичальниця, зобов`язується виконувати Умови та Привила надання банківських послуг та регулярно знайомитися з їх змінами на вказаному сайті банку. Також позичальниця висловив свою згоду, що дана заява, разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», яка разом з пам`яткою клієнта, становлять договір про надання банківських послуг. Вказана Анкета-заява підписана позичальницею 13 квітня 2010 року (а. с. 18 та на звороті, 88 та на звороті).

Натомість, Анкета-заява № 149409894 від 13 квітня 2010 року не містить жодних даних про те, яку саме картку отримала відповідачка, строк її дії, та розмір наданого кредиту, номеру карткового рахунку, дати вручення картки відповідачці, повідомлення їй пін-коду саме за цим позовом та наданим розрахунком заборгованості.

Разом з цим, позивачем надано суду довідку № 147806669 від 13 квітня 2010 року про умови кредитування ОСОБА_1 за договором SAMDN50OTC003020262 з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», відповідно до якої: базовою ставкою на місяць - 3 %; розмір щомісячних платежів - 7 % від заборгованості, але не менше 50 гривень та не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця наступного за звітним; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості пеня = (пеня1) + (пеня2), де (пеня1) = (базова відсоткова ставка за договором) / 30 нараховується за кожний день прострочки кредиту, (пеня2) = 1 % від заборгованості, але не менше ніж 30 гривень в місяць, нараховується 1 раз в місяць, при наявності прострочки по кредиту або відсоткам 5 та більше днів при виникненні прострочки на суму від 50 гривень та більше. Вказана довідка підписана позичальницею 13 квітня 2010 року (а. с. 19 та 89).

Однак з вказаної довідки № 147806669 про умови кредитування ОСОБА_1 за договором SAMDN50OTC003020262 з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 13 жовтня 2010 року не зрозуміло, яким чином вона відносить до кредитного договору б/н від 13 жовтня 2010 року та Анкети-заяви № 149409894 ОСОБА_1 від 13 жовтня 2010 року.

Також не вбачається, яким чином стосується кредитного договору № б/н від 13 жовтня 2010 року довідка про інформацію щодо умов кредитування від 10 липня 2020 року (а. с. 20-22, 91-93) та витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» з різними пільговими періодами (а. с. 90 та на звороті), який, до того ж, не містить відпису позичальниці.

Позивачем до позову додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» розміщеного на сайті www.privatbank.ua (а. с. 33-55, 94-117), які не містять відомостей щодо того, яку саме картку видано відповідачці, а також підпису останньої.

Приписами ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, відповідно до вимог ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів».

Згідно з вимогами п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», розміщений на сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

У справі, що розглядається, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період із часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальниці про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальниці, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальницею запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Крім того, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більш співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а тому Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» розміщений на сайті www.privatbank.ua/terms не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 13 квітня 2010 року шляхом підписання заяви.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та унеможливив покладання на слабшу сторону споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Крім того, роздруківка із сайту банку позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Приписами п. 336 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5 визначено, що первинні документи і додатки до них це документи, що фіксують факт виконання господарських операцій і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах. До них відносяться: касові, банківські документи, ордери, повідомлення банків і переказні вимоги, виписки банків, корінці квитанцій, банківських чекових книжок, наряди на роботу, акти про приймання, здавання і списання майна й матеріалів, квитанції і накладні з обліку товарно-матеріальних цінностей, рахунки-фактури, авансові звіти тощо.

Натомість, позивачем на підтвердження своїх вимог щодо користування відповідачкою кредитними коштами позивача за договором № б/н від 13 квітня 2010 року та наявності у останньої заборгованості за ним, станом на 27 жовтня 2021 року, надано суду розрахунок заборгованості відповідачки за три різні періоди: з 13 квітня 2010 року по 31 жовтня 2015 року, з 01 листопада 2015 року по 30 червня 2019 року та з 01 липня 2019 року по 27 жовтня 2021 року, в яких зазначені різні відсоткові ставки, у порівнянні з іншими періодами (зокрема за період часу з 13 квітня 2010 року по 31 жовтня 2015 року процентна ставка (поточна) 30-42 %, процентна ставка на прострочений кредит 30-72 %); з 01 листопада 2015 року по 30 червня 2019 року процентна ставка (поточна) 3,5 %, коефіцієнт 0-1; 01 липня 2019 року по 27 жовтня 2021 року процентна ставка (поточна) 3,5-3,4%, процентна ставка при порушенні умов кредитування 7-3,4 %, процентна ставка на прострочений кредит 84-40,8 %, коефіцієнт 0-2). При цьому, за вказаним розрахунком у відповідачки відсутня заборгованість за поточним тілом кредиту, а сума заборгованості, яку позивач прохає з неї стягнути, є «заборгованістю за простроченим тілом кредиту».

Також, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачем у період часу, зокрема з квітня 2020 року по липень 2021 року, здійснювалося нарахування відповідачці штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання.

Натомість, Законом України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» від 16 червня 2020 року, встановлено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

При цьому, приписами ч. 2 ст. 5 ЦК України визначено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

В рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі №1-7/99 зазначено, що надання зворотної дії в часі законам та іншим нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. Тобто, вказаний вище Закон має зворотну дію в часі.

Враховуючи наведені положення ЦК України та те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на усій території України встановлено з 12 березня 2020 року карантин, суд дійшов висновку, що починаючи з 12 березня 2020 року позичальника звільнено від обов`язку сплати пені за прострочення повернення тіла кредиту та процентів, а вказані нарахуванні позивачем здійснено незаконно.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що розрахунок заборгованості, що наданий позивачем на обґрунтування позовних вимог, є неналежним та недостатнім доказом для підтвердження позовних вимог, а тому суд не приймає його до уваги.

Разом з цим, позивачем на підтвердження своїх вимог щодо користування відповідачкою кредитними коштами позивача за договором № б/н від 13 квітня 2010 року та наявності у останньої заборгованості за ним також надано суду виписку по карткових рахунках відповідачки. Вказана виписка є первинним банківським документом, а тому може бути належним доказом у справі. Однак надана позивачем виписка по карткових рахунках відповідачки не береться судом до уваги, оскільки вона надана за період часу з 13 квітня 2010 року по 22 жовтня 2021 року, а стягнути заборгованість позивач прохає за договором від 13 квітня 2010 року та станом на 27 жовтня 2021 року. Тобто вказана виписка не охоплює оскаржений період заборгованості, а відтак у суду відсутня можливість перевірити рух коштів по вказаним у ній рахункам, а також перевірити суми використаних кредитних коштів відповідачкою за казаним кредитним договором та суми внесених нею коштів в рахунок погашення заборгованості.

Крім того, судом встановлено, що вказана виписка містить інформацію про рух/списання/надходження грошових коштів з/на рахунку відповідачки, зокрема 30 червня 2010 року, 30 липня 2010 року, 31 серпня 2010 року, 30 вересня 2010 року, 29 жовтня 2010 року, 30 листопада 2010 року, 31 грудня 2010 року, 31 січня 2011 року, 28 лютого 2011 року, 31 березня 2011 року, 29 квітня 2011 року, 31 травня 2011 року, 03 липня 2011 року, 29 липня 2011 року, 31 серпня 2011 року, 30 вересня 2011 року, 22 та 31 жовтня 2011 року, 30 листопада 2011 року, 30 грудня 2011 року, 16 та 31 січня 2012 року, 29 лютого 2012 року, 03 та 30 квітня 2012 року, 31 травня 2012 року, 31 липня 2012 року, 31 серпня 2012 року, 03 та 28 вересня 2012 року, 31 жовтня 2012 року, 30 листопада 2012 року, 31 грудня 2012 року, 31 січня 2013 року, 28 лютого 2013 року, 29 березня 2013 року, 30 квітня 2013 року, 28 червня 2013 року, 04 та 30 серпня 2013 року, 30 вересня 2013 року, 31 жовтня 2013 року, 29 листопада 2013 року, 31 грудня 2013 року, 31 січня 2014 року, 28 лютого 2014 року, 31 березня 2014 року, 30 травня 2014 року, 30 червня 2014 року, 31 липня 2014 року, 29 серпня 2014 року, 30 вересня 2014 року, 01, 07, 10 та 31 жовтня 2014 року, 02 та 28-30 листопада 2014 року, 09 та 31 грудня 2014 року, 02, 08, 24, 29 та 31 січня 2015 року, 03, 10, 19 та 28 лютого 2015 року, 17 та 31 березня 2015 року, 01, 20 та 30 квітня 2015 року, 03, 08, 11 та 31 травня 2015 року, 01, 0304, 26 та 30 червня 2015 року, 31 липня 2015 року, 31 серпня 2015 року, 30 вересня 2015 року, 31 жовтня 2015 року, 01 грудня 2015 року, 01 січня 2016 року, 01 квітня 2016 року, 01 травня 2016 року, 01 червня 2016 року, 01 липня 2016 року, 01 серпня 2016 року, 01 вересня 2016 року, 01 жовтня 2016 року, 01 листопада 2016 року, 01 грудня 2016 року, 01 січня 2017 року, 01 червня 2017 року, 01 липня 2017 року, 28 серпня 2017 року, 01 вересня 2017 року, 01 жовтня 2017 року, 01 листопада 2017 року, 01 грудня 2017 року, 01 січня 2018 року, 01 лютого 2018 року, 01 березня 2018 року, 01 квітня 2018 року, 01 травня 2018 року, 01 червня 2018 року, 01 липня 2018 року, 01 серпня 2018 року, 01 вересня 2018 року, 01 жовтня 2018 року, 01 листопада 2018 року, 01 грудня 2018 року, 01 січня 2019 року, 01 лютого 2019 року, 01 березня 2019 року, 01 квітня 2019 року, 01 травня 2019 року, 01 червня 2019 року, 01 липня 2019 року, 01 серпня 2019 року, 01 вересня 2019 року, 01 жовтня 2019 року, 01 листопада 2019 року, 01 грудня 2019 року, 01 січня 2020 року, 01 лютого 2020 року, 01 березня 2020 року, 01 квітня 2020 року, 01 травня 2020 року, 01 червня 2020 року, 01 липня 2020 року, 01 серпня 2020 року, 01 вересня 2020 року, 01 жовтня 2020 року, 01 листопада 2020 року, 01 грудня 2020 року, 01 січня 2021 року, 01 лютого 2021 року, 01 березня 2021 року, 01 квітня 2021 року, 01 травня 2021 року, 01 червня 2021 року, 01 липня 2021 року, 01 серпня 2021 року без зазначення з якого карткового рахунку здійснюється списання.

Більш того, з вказаної виписки вбачається, що позивачем з відповідачки списувалися відсотки за користування кредитом, відсотки за простроченим кредитом, «служебная операция», «списання щомісячного платежу за договором 1041», «регулярне списання платежу за договором 1041 списание с карточного счета», пеня та штраф за простроченим кредитом, однак не зрозуміло, по якому саме кредитному договору.

Також, з вказаної виписки вбачається, що позивачем списувалися грошові кошти з розрахункового рахунку відповідачки в рахунок «Комісії за обслуговування» на загальну суму 1380 гривень, що є незаконним в силу вимог ч. ч. 1. 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Такий висновок також узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, що викладені у постановах від 20 лютого 2020 у справі № 666/4957/15-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 444/484/15-ц та від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Отже, списання позивачем грошових коштів з розрахункового рахунку відповідачки в рахунок «комісії за обслуговування» на загальну суму 1380 гривень, що є платою за послуги, що супроводжують кредит, тобто платою за управлінням кредитом, є незаконним в силу вимог ч. ч. 1. 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Приписами ч. 5 ст. 216 ЦК України визначено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до виписки з рахунків відповідача, вказана вище сума, є платою за управління кредитом.

Разом з цим, в умовах кредитного договору відсутнє будь-яке погодження між сторонами плати за управління кредитом.

Отже, відповідно до приписів ст. 215 ЦК та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», списання «комісії за обслуговування» є нікчемним в силу закону з моменту його укладення, а отже такими, що не створюють юридичних наслідків для сторін, тому не потребує визнання його недійсним.

З наданої позивачем довідки про зміну умов кредитування (а. с. 16, 86) вбачається, що 13 квітня 2010 року відповідачці було встановлено кредитний ліміт у розмірі 5000 гривень за карткою № 667425, який у подальшому було збільшено/зменшено, зокрема: 27 травня 2011 року збільшено до 6000 гривень, 14 липня 2011 року збільшено до 8000 гривень, 19 вересня 2011 року збільшено до 10000 гривень, 06 червня 2015 року збільшено до 10000 гривень, 22 січня 2016 року зменшено до 10000 гривень, 11 вересня 2017 року збільшено до 15000 гривень, 13 жовтня 2017 року збільшення до 17000 гривень, 25 листопада 2019 року збільшення до 22000 гривень, 21 травня 2020 року збільшення до 22000 гривень, 01 червня 2020 року зменшення до 22000 гривень, 12 та 23 червня 2020 року зменшення до 22000 гривень, 06 липня 2020 року зменшення до 22000. А 13 липня 2020 року зменшення до 0 гривень.

При цьому, вказані відомості не відповідають виписці по картковому рахунку відповідачки. Так, відомості від 22 січня 2016 року щодо зменшення кредитного ліміту до 10000 гривень, 11 вересня 2017 року збільшення до 15000 гривень, 13 жовтня 2017 року збільшення до 17000 гривень стосуються картки № НОМЕР_1 , а не картки № НОМЕР_2 . Всі інші відомості, починаючи з 25 листопада 2019 року, щодо зменшення/збільшення кредитних лімітів відповідачки, які вказані у довідці про зміну умов кредитування, взагалі не підтверджені випискою по картковому рахунку останньої.

Таким чином, інформація з довідки про зміну умов кредитування картки № НОМЕР_2 не відповідає даним з виписки по картковому рахунки відповідачки.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про платіжні системи», платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для лініювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Тобто, з урахуванням вищевикладеного, вбачається, що використання платіжної картки можливе лише за наявності відкритого рахунку.

Позивач не надав суду у якості доказу належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів на підставі вказаної заяви від 13 квітня 2010 року та кредитного договору б/н від 13 квітня 2010 року на відповідний рахунок відповідачки, та згідно з яким можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачці саме як кредитні кошти.

Тобто, докази, якими позивач підтверджує обставини щодо наявності у відповідачки заборгованості за кредитом, у сумі 15736 гривень 98 копійок, в розумінні ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України, є неналежними та недостатніми для підтвердження позовних вимог.

При цьому, з виписки по картковим рахункам відповідачки вбачається, що остання здійснювала користування кредитними коштами та загалом нею фактично використано грошових коштів на суму 236438 гривень 73 копійки, з останньою транзакцією 10 січня 2020 року. Після чого фактичне користування кредитними коштами банку відповідачкою не здійснювалося, а тіло кредиту збільшувалося за рахунок стягнення відсотків та пені за користування кредитом. При цьому, розмір кредитного ліміту розширявся за рахунок списання відсотків, нарахування яких здійснювалося на суму фактично наданої відповідачці позики та розміру відсотків за попередній місяць, а також суми комісії та пені, тобто сума відсотків нараховувалася на суму позики + розмір відсотків за попередні місяці + розмір пені та комісії.

Крім того, з наданої позивачем виписки по картковому рахунку відповідачки вбачається, що останньою у зазначений період часу з 13 квітня 2010 року по 22 жовтня 2021 року внесено грошові кошти на загальну суму 281005 гривень 73 копійки.

Оскільки фактично відповідачка використала кредитних коштів на суму 236438 гривень 73 копійки, а повернула банку кошти в розмірі 281005 гривень 73 копійки, суд вважає, що у відповідачки, за вищевказаний період часу, відсутня заборгованість за кредитом, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивачем не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів наявності у відповідачки заборгованості за кредитом та обґрунтувань (підстав) для їх нарахування.

Більш того, позивачем не розкрито таке поняття як «заборгованість за простроченим тілом кредиту», його правову природу та підстави нарахування не передбачені самими Умовами та Правилами надання банківських послуг, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості визначити відмінності між термінами і поняттями «тіло кредиту» та «прострочене тіло кредиту», що, з урахуванням принципу юридичної визначеності, виключає підстави для покладення на споживача банківських послуг обов`язку по його поверненню.

З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивач є юридичною особою банківською установою, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, що вказує на обізнаність позивача із нормами процесуального права, які регламентують принцип цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, враховуючи те, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд та знає про те, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій, зважаючи на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості визнаний судом неналежним доказом, а інших належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано, суд доходить переконливого висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд визнає, що наданими до суду доказами позивач не довів підстав для задоволення заявлених ним вимог про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 13 квітня 2010 року, через що підстави для задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 280-289, 354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Заочне рішення може бути переглянуте Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача протягом двадцяти днів зо дня отримання ним копії рішення.

Суддя А.І. Приваліхіна