ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-1541/2008 Номер провадження 22-ц/814/2075/22Головуючий у 1-й інстанції Жорняк О.М. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.,

при секретарі Владімірові Р.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2008 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Дергачівської міської ради Харківської області про визнання долі домоволодіння, як самостійно виділену частку садиби,

В С Т А Н О В И Л А :

У червня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про визнання долі домоволодіння як самостійно виділеної частки садиби.

Вказував, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26.10.2007 року (справа №2-177/2007) були задоволені його позовні вимоги та визнано за ним право власності на новозбудований житловий будинок літ. «Б-1» з верандою літ. «б», верандою літ. «б2», тамбуром літ. «б1», сараї літ. «Д», тіл. «Г», зливну яму літ. «Ж», огорожу задоволено.

Відповідно до довідки від 05.02.2008 року, наданої КП «Інвенрос», зазначені вище будівлі становлять 9/10 частини від всього домоволодіння, інша самостійна частина домоволодіння (будинок) складає 1/10 частини садиби після смерті їх спільної з відповідачем матері ОСОБА_3 . Оскільки відповідач не визнає його права на самостійно визначені будівлі, він змушений звертатись за судовим захистом.

Враховуючи вищевикладене, просив визнати за ним житловий будинок літ. «Б-1» з верандою літ. «б», верандою літ. «б2», тамбуром літ. «б1», сараї літ. «Д», тіл. «Г», зливну яму літ. «Ж», огорожі, які вказані в рішенні Дергачівського районного суду Харківської області від 26.10.2007 року, як самостійно визнані (виділені) будівлі, що становлять 9/10 частини віл садиби, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та належать ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2008 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок літ. «Б-1» з верандою літ. «б», верандою літ. «б2», тамбуром літ. «б1», сараї літ. «Д», тіл. «Г», зливну яму літ. «Ж», огорожу, які вказані в рішенні Дергачівського районного суду від 26.10.2007 року (справа № 2-177/2007 р.) як самостійно визнані будівлі, що становлять 9/10 частини від садиби, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зазначав, що обраний спосіб захисту своїх прав та законних інтересів позивачем не кореспондується з нормами цивільного законодавства України. Фактично між ними як спадкоємцями існує не вирішений спір щодо спадкового майна у вигляді домоволодіння, яке за життя належало їх матері ОСОБА_3 .

Не дивлячись на існування відкритої спадкової справи, жодний з них не оформив свої спадкові права та не отримав відповідного свідоцтва про право на спадщину.

Вважає, що у такий спосіб його брат вирішив питання узаконення спірного спадкового майна, яке належить їм як спадкоємцям з часу відкриття спадщини в рівних частках, а не в розмірі 9/10 та 1/10.

На апеляційну скаргу надійшов відзив від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Кабанець В.О., у якому спростовуючи доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Розпорядженням Верховного Суду від 25 березня 2022 року №14/0/9-22 "Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану" змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Аналогічна норма містилась в редакції ст. 309 ЦПК України, яка діяла на час розгляду справи та постановлення судом рішення.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що у 2007 році позивач звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області про встановлення права власності на самовільно збудовані будівлі на подвір`ї домоволодіння АДРЕСА_1 .

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26.10.2007 року (справа №2-177/2007) визнано за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок літ. «Б-1» з верандою літ. «б», верандою літ. «б2», тамбуром літ. «б1», сараї літ. «Д», тіл. «Г», зливну яму літ. «Ж», огорожу.

Вказане рішення вступило в законну силу.

Черговий раз ОСОБА_2 звернувся до суду вже в червні 2008 року із заявою про визнання долі домоволодіння як самостійно виділеної частини садиби, в якій просив визнати за ним житловий будинок літ. «Б-1» з верандою літ. «б», верандою літ. «б2», тамбуром літ. «б1», сараї літ. «Д», тіл. «Г», зливну яму літ. «Ж», огорожі, які вказані в рішенні Дергачівського районного суду Харківської області від 26.10.2007 року, як самостійно визнані (виділені) будівлі, що становлять 9/10 частини віл садиби, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та належать йому на праві приватної власності.

До вказаної заяви ОСОБА_2 приєднав рукописну довідку від 05.02.2008 року за підписом директора КП «Інвенрос», видану на адресу Дергачівськогї міської ради про те, що «настоящим сообщаем, что дом «Б-1», веранда «б2», тамбур «б1», сарай «Д», «Г», сливная яма «Ж», ограждение №1-№2, расположенные в г. Дергачи, ул. Кр. Хлебороба №4 составляют 9/10 частей от всего домовладения».

Взявши до уваги зазначену довідку як належний доказ існування часток в спірному домоволодінні, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги, обґрунтувавши свої висновки посиланням на ст.ст. 355, 357 ЦК України.

З вказаним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів з наступних підстав.

Встановлено, що предметом спору є житлове домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1 , власником якого на підставі договору дарування від 08.02.1980 р. є ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними братами, матір`ю яких була ОСОБА_3 ( після повторного шлюбу - ОСОБА_4 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спадкоємцем ОСОБА_1 до нотаріальної контори було подано заяву про прийняття спадщини на підставі ст. 549 ЦК УРСР шляхом вступу у фактичне володіння спадковим житловим будинком по АДРЕСА_1 , в якому він весь цей час проживає.

Разом з цим, питання спільної часткової власності урегульовані положеннями ст.ст. 356-357 ЦК України.

Зокрема, ст. 357 ЦК України передбачає визначення часток у праві спільної часткової власності, які вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

Таким чином, спір між учасниками спільної часткової власності підлягає вирішенню з дотриманням вимог ст. 357 ЦК України.

Між тим, будь яких даних, які б могли свідчити про те, що зазначене домоволодіння є об`єктом права спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Натомість, ОСОБА_2 вже реалізував своє право на судовий захист, звернувшись в 2007 році до суду з позовом про узаконення самовільно побудованих ним будівель на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 , на якій розташоване спадкове домоволодіння.

Узаконивши в такий спосіб самовільно збудований житловий будинок літ. «Б-1», його власник ОСОБА_2 не вирішив питання щодо присвоєння йому нової адреси, тому склалась ситуація коли на вказаній земельній ділянці, яка не приватизована, спадкодавцю за життя не належала, не є сформованою, а відтак в розумінні чинного законодавства не може розглядатись як окремий об`єкт нерухомого майна фактично існує два різних об`єкта нерухомості одне спадкове домоволодіння, в якому проживає відповідач, друге набуте позивачем на підставі судового рішення.

Таким чином, положення ст.ст. 356-358 ЦК України не можуть бути застосовані для вирішення даного спору, оскільки житловий будинок літ. «Б-1», з прибудовами, сараем та зливною ямою не відноситься до об`єкту спільної часткової власності, а має на підставі судового рішення одного власника ОСОБА_2 , тоді як домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 є спадковим майном і питання оформлення своїх спадкових прав сторони повинні вирішувати за нормами спадкового права.

За змістом ст. 16 ЦК України позивач самостійно обирає спосіб захисту свого цивільного права, який повинен бути ефективним та сприяти відновленню порушених прав та інтересів.

Велика Палата Верховного Суду зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

В даному випадку, позивачем обрано не вірний спосіб захисту, який не ґрунтується на законі, а відтак заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Окрім того, колегією суддів при розгляді справи також звернуто увагу на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які діяли на час розгляду справи.

Так, поза увагою суду залишилось те, що за вирішенням спору ОСОБА_2 звернувся у вигляді заяви, зазначивши себе позивачем, а інших учасників справи зацікавленими особами.

При вирішенні питання про відкриття провадження по справі суд зазначений недолік не обговорив та вказав про відповідність позовної заяви вимогам ст.ст. 119, 120 ЦПК України.

Ухвала про призначення справи до розгляду суддею не підписана.

Будь-яких викликів як в попереднє судове засідання, так і в судове засідання, призначене на 08.07.2008 р. на адресу відповідача судом взагалі не здійснювалось.

Розгляд справи в судовому засіданні здійснювався без технічної фіксації, обов`язковість якої визначена положеннями ч. 1 ст. 197 ЦПК України в редакції 2008 року.

В порушення вимог ст. 222 ЦПК України суд першої інстанції не направив відповідачу ОСОБА_1 як особі яка не була присутня у судовому засіданні копію судового рішення протягом п`яти днів з дня проголошення рішення рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Крім того, в своїй апеляційній скарзі останній наголошував на тому, що не був обізнаний про існування вказаної справи, участі в ній не приймавав, жодних заяв з проханням здійснювати її розгляд без його участі до суду не подавав та не складав. Судові повістки до нього не надходили, копію позовної заяви йому суд також не надсилав.

Категорично заперечує свій підпис та складання заяви від 22.05.2008 р. на адресу Дергачівського районного суду.

Аналізуючи зазначені апелянтом обставини, колегія суддів констатує порушення судом першої інстанції при розгляді даної справи норм процесуального права, що призвело до звуження процесуальних прав відповідача ОСОБА_1 та унеможливило його право своєчасно їх здійснювати, в тому числі заперечувати заявлені вимоги та надавати докази на їх спростування, що було взято до уваги при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження з метою відновлення права останнього на доступ до правосуддя.

За вказаних обставин, судове рішення як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права підлягає скасуванню, з постановленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні заявлених вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2008 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Дергачівської міської ради Харківської області про визнання долі домоволодіння, як самостійно виділену частку садиби.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2022 року.

Судді: О. І. Обідіна С. Б. Бутенко О. В. Прядкіна