Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Чех Н.А.,

за участі секретаря судового засідання - Буткевич Л.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення,

установив:

Позивач звернулась до суду із позовною заявою про виселення відповідача з квартири без надання іншого жилого приміщення посилаючись на те, що вона зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Ордер № 012620 на дану квартиру був виданий 18.02.2009 року Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією на ім`я її матері - ОСОБА_4 . Розпорядженням № 103 від 15.03.2010 року Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про зміну договору найму жилих приміщень був переукладений на неї (позивача) як основного квартиронаймача (виписка з протоколу засідання № 5/3 від 12.03.2010 року). Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва № 68828993 від 02.09.2021 року станом на 02.09.2021 року в спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_5 (дочка позивача), ОСОБА_6 (син позивача) та ОСОБА_3 (батько позивача). Квартира двокімнатна, відповідно вона (позивач) з дітьми та цивільним чоловіком проживають в одній кімнаті, відповідач в іншій. Проживання з відповідачем є нестерпним, він веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить до квартири у нетверезому стані, псує їх майно, часто влаштовує сварки, з приводу чого вони неодноразово звертались по поліції, розкидає недопалки біля входу у квартиру. Він забирає у її родини продукти харчування та ними харчується, а власні кошти витрачає на алкогольні напої. Через те, що відповідач не стежить за власною гігієною, в квартирі постійно присутній неприємний запах. Він жодним чином в утриманні квартири, її ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим завдає значних матеріальних збитків. Неодноразові звернення до поліції щодо поведінки відповідача не мали жодного впливу. Він має у власності житловий будинок в Чернігівській області, але не бажає там проживати.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали обставини викладені в позовній заяві, заявлені позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представник позивача додатково зазначив про те, що відповідач шкодить розвитку сину позивача, оскільки бачить п`яного діда, який ще й палить. В ордері на спірну квартиру відповідач вказаний як колишній чоловік. Позивач взяла до себе відповідача на лікування. Є ще одна дочка, однак вона не хоче його до себе. Позивач зазначила, що хоче виписати батька задля приватизації квартири, оскільки потім сестра буде претендувати на його частку. Відповідач вживає алкогольні напої, заважає. Він не допомагає утримувати сім`ю, не оплачує квартиру, свої кошти витрачає на алкоголь. Був випадок, викликали поліцію, коли вона вигнала відповідача з його другом з квартири, оскільки вони були п`яні, та зачинили двері, тоді він заважав дитині вчитися, гупав у двері. Відповідач хворіє на туберкульоз, від нього постійний сморід.

В судовому засіданні відповідач позов не визнав. Зазначив, що вдома буває рідко, приходить тільки спати. В квартирі не палить, алкогольні напої вживає на часто. Стан квартири підтримує, прибирає. Зауважив, що його пенсійна картка у позивача, вони разом ходять за продуктами, пайками. Дочка знімає його кошти. З сусідами має гарні стосунки, конфліктів не має. Онук його дражнить, коли він (відповідач) дивиться телевізор, виключає. В кімнаті вони з онуком живуть разом, а дочка зі співмешканцем в іншій кімнаті. Онучка в селі. Він (відповідач) має ще доньку, у неї одна кімната. В селі має ділянку, проте жити там не можливо.

В судовому засіданні був допитаний свідок позивача ОСОБА_7 , який є сусідом сторін, та зазначив по те, що відповідач їм мішає, палить в під`їзді махорку, постійно кашляє. Було таке, що він приводив когось, вони пили, потім не могли вигнати цю людину з під`їзду. Відповідач живе в квартирі не постійно. Позивач робить ремонт, а відповідач мішає, не допомагає. Конфліктів з відповідачем не було.

19.11.2021 року матеріали справи зареєстровано в Дніпровському районному суді м. Києва.

24.11.2021 року проведено автоматизований розподіл судової справи між суддями.

26.11.2021 року здійснено запит до Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» щодо відомостей про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані позивача та відповідача.

02.12.2021 року надійшла відповідь з Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА».

Згідно ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 03.12.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

22.12.2021 року зареєстровано відзив на позовну заяву.

15.02.2022 року зареєстровано відповідь на відзив, який судом не прийнятий у зв`язку із порушеннями процесуальних норм.

14.06.2022 року підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті спору.

Вислухавши пояснення позивача та її представника, відповідача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

В суді встановлено, що 18.02.2009 року ОСОБА_4 Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією видано ордер № 012620 серії Б на жиле приміщення - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Квартира надана на сім`ю: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (колишній чоловік), ОСОБА_8 (дочка), ОСОБА_9 (дочка), ОСОБА_5 (онука) та ОСОБА_6 (онук).

Розпорядженням № 103 від 15.03.2010 року Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації дозволено ЖРЕО № 408 змінити договір найму на квартиру АДРЕСА_1 , та укласти його із ОСОБА_1 , складом сім`ї із п`яти осіб, у зв`язку із вибуттям квартиронаймача ОСОБА_4 на інше постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Встановлено, що в спірній квартирі зареєстровано чотири особи: ОСОБА_3 з 17.04.1990 року, ОСОБА_1 з 17.04.1990 року, ОСОБА_5 з 04.09.2001 року, ОСОБА_6 з 28.08.2007 року.

За складеними в серпні 2021 року Дніпровського районного в м. Києві центру соціальних служб документів, останні дійшли до висновку, що в сім`ї, де проживає неповнолітня дитина - ОСОБА_6 , наявне домашнє насильство, яке негативно впливає на стан дитини, однак не суттєво. Під час проведення оцінки потреб сім`ї ОСОБА_1 , з її слів, відчувала страх, тривожність з приводу поведінки власного батька ( ОСОБА_3 ). Родина проживає в двокімнатній квартирі, дотримуються санітарно-гігієнічних норм, для дитини створено всі умови для розвитку.

Згідно відповіді на звернення Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві за 2021 рік ОСОБА_1 зверталась до органів Національної поліції з приводу вчинення домашнього насильства батьком - ОСОБА_3 , тричі: ЄО 51680 від 02.08.2021 року, ЄО 55847 від 18.08.2021 року, ЄО 56155 від 19.08.2021 року. По даним зверненням було прийнято рішення та надано письмову відповідь. Однак, до матеріалів справи не було долучено вказаних рішень.

02.08.2021 року на ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення щодо вчинення ОСОБА_3 02.08.2021 року домашнього насильства по відношенню до дочки ОСОБА_1 . Однак, до матеріалів справи не долучено прийняте відповідне рішення щодо розгляду даного протоколу.

До матеріалів справи позивачем долучено копії квитанцій щодо сплати комунальних послуг ОСОБА_1 за період з вересня 2021року по листопад 2021 року.

До матеріалів справи позивачем долучено і копію Державного акту на право приватної власності на землю, згідно якого ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки належить земельна ділянка площею 0,37 га, яка розташована на території АДРЕСА_3 . Доказів наявності у відповідача житлового будинку не надано.

По даній справі позивач просить суд виселити ОСОБА_3 з квартири та зняти його з реєстраційного обліку посилаючись на ст. 116 Житлового кодексу України.

Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі статтями 2, 4, 19 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду порушення має бути реальним стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держані та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 3 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 ЖК України вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Статтею 8 Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 58255/00, п. п. 40-42) зазначено, що у розумінні Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, п. 36). Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, п. 50).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У п. 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (рішення у справі «Лупса проти Румунії», заява № 10337/04, пункти 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, пункти 42, 46 та 49-50).

Досліджуючи докази надані позивачем на підтвердження вимог щодо виселення відповідача на підставі ст. 116 ЖК України, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем на обґрунтування своєї позиції не представлено належних, достатніх та достовірних доказів, що підтверджують наведені нею обставини систематичного руйнування, знищення чи пошкодження відповідачем нерухомого майна - спірної квартири, порушення правил співжиття.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша та п`ята статті 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищенаведене, оскільки суд розглядає цивільні спори виключно в межах заявленого предмета та підстав позову, які визначаються самим позивачем, а позивачем не доведено перед судом належними доказами факту систематичного псування чи руйнування відповідачем спірного помешкання, систематичність протиправних дій відповідача щодо порушення правил співжиття і безрезультатність застосування до нього заходів попередження і громадського впливу, а виселення його з спірного помешкання є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла та призведе порушення його прав на житло, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 141, 258, 259, 264, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного судового рішення - 20.10.2022 року.

Суддя: