Справа № 352/1169/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/823/22
Провадження № 22-ц/4808/869/22
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М.М.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.

секретаря Мельник О.В.

за участю відповідача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Волосянка Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Тисменицького районного суду від 04 травня 2022 року та додаткове рішення Тисменицького районного суду від 23 травня 2022 року, ухвалені у складі судді Хоминець М.М. в м. Івано-Франківську, у справі за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Аудиторська фірма «Альфа-аудит ЛТД» про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, нарахованих за користування кредитом процентів та пені,

в с т а н о в и в:

У червні 2015 року ПАТ «УкрСиббанк», яке в подальшому змінило назву на АТ «УкрСиббанк», звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Аудиторська фірма «Альфа-аудит ЛТД» про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, нарахованих за користування кредитом процентів та пені.

Позов мотивовано тим, що 18 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно якого останній отримав кредит в іноземній валюті в сумі 104 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 13,4% річних та кінцевим терміном повернення кредиту 15 грудня 2017 року. Відповідно до умов договору позичальник зобов`язався повертати кредит та вносити плату за користування кредитом шляхом щомісячної сплати ануїтентного платежу в розмірі 1 580 доларів США. Додатковою угодою № 17 до договору, укладеною між сторонами 08 квітня 2009 року, кінцевий термін повернення кредиту продовжено до 17 грудня 2018 року та змінено розмір ануїтентного платежу.

З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_1 зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, 18 грудня 2007 року між банком та відповідачами ОСОБА_2 та ТОВ «Аудиторська фірма «Альфа-аудит ЛТД» були укладені договори поруки № 0/1-П та № 0/2-П відповідно, згідно яких поручителі несуть солідарну відповідальність в повному обсязі. У зв`язку із продовженням терміну виконання ОСОБА_1 основного зобов`язання до 17 грудня 2018 року з поручителями 08 квітня 2009 року укладено відповідні додаткові угоди до договорів поруки.

З грудня 2013 року ОСОБА_1 неналежно виконує взяті на себе за кредитним договором зобов`язання, у зв`язку з чим, станом на 27 травня 2015 року його заборгованість становить 86 914,04 доларів США, з яких: 70 531,13 долар США кредитна заборгованість, 16 382,91 долари США заборгованість по процентах. У зв`язку з порушенням термінів повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом відповідачу нарахована пеня в розмірі 161 746,78 грн, з яких: 82 274,93 грн - пеня за прострочення сплати кредиту, 79 471,85 грн пеня за прострочення сплати процентів.

З наведених підстав позивач просив стягнути солідарно з відповідачів вищевказану заборгованість та судові витрати.

Рішенням Тисменицького районного суду від 04 травня 2022 року позов АТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 18 грудня 2007 року у розмірі 64 692,51 долари США, що складається із 61 964,94 доларів США заборгованості за тілом кредиту та 2 727,57 доларів США заборгованості за відсотками, 32 400 грн пені та 3 654 грн судових витрат.

У решті позову до позичальника ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовлено у позові в частині вимог до поручителів ОСОБА_2 та ТОВ «Аудиторська фірма «Альфа-аудит ЛТД».

Додатковим рішенням Тисменицького районного суду від 23 травня 2022 року стягнуто з АТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_2 8 200 грн судових витрат.

АТ «УкрСиббанк» на рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості з позичальника ОСОБА_1 та в солідарному порядку із поручителя ТОВ «Аудиторська фірма «Альфа-аудит ЛТД» і на додаткове рішення суду подало апеляційні скарги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга на рішення мотивована тим, що при вирішенні спору судом взято до уваги неналежні докази щодо погашення ОСОБА_1 кредитної заборгованості та помилково зроблено висновок про те, що банком неправильно нараховано розмір такої заборгованості. Так, з копій наданих відповідачем квитанцій про внесення ним до каси банку готівкових грошових коштів вбачається, що окрім погашення заборгованості за кредитним договором, відповідач також вносив кошти на свій поточний рахунок у банку. Проте, зарахування коштів на поточний рахунок у банку не є автоматичним погашенням кредитної заборгованості, оскільки напрями використання коштів, внесених на поточний рахунок, визначалися відповідачем самостійно та могли бути спрямовані і на інші цілі, окрім погашення заборгованості.

Також судом безпідставно враховано як доказ розрахунок сум погашення, складений ТОВ «Аудиторська фірма «Бізнес-Консалтинг», оскільки такий не відповідає вимогам, які ставляться до висновку експерта, та складений організацією, яка не є експертною установою.

Неналежна оцінка судом зазначених доказів призвела до неправильних висновків про те, що розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором є значно меншим, ніж про це зазначено у розрахунку банку.

Апелянт вважає помилковим і висновок суду першої інстанції про те, що договір поруки, укладений між банком та ТОВ «Аудиторська фірма «Альфа-аудит ЛТД», припинився, оскільки без згоди останнього між банком та позичальником ОСОБА_1 18 грудня 2007 року укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, внаслідок чого збільшено відповідальність поручителя. Вказує, що суд не зазначив в чому саме полягає збільшення такої відповідальності, а обставини, встановлені у межах цивільної справи № 352/1927/15-ц, стосуються лише поручителя ОСОБА_2 .

Крім того, апелянт зазначає, що судом неправильно застосовано положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та безпідставно зменшено розмір пені, що належить до стягнення з відповідачів, натомість не застосовано норми, які підлягали застосуванню, а саме ст. 550, 553, 554, 555, 611, 629, 1050 ЦК України, та положення укладених договорів.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

У апеляційній скарзі на додаткове рішення апелянт зазначає, що при ухваленні цього рішення судом не враховано положення ст. 134 ЦПК України, а також правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 551/1136/17 та від 20 травня 2020 року у справі №643/3720/15-ц, щодо необхідності подання учасниками справи разом з першою заявою по суті спору попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вони понесли або які очікують понести у зв`язку із розглядом справи. Оскільки відповідачкою ОСОБА_2 було допущено порушення передбаченого ЦПК України порядку попереднього визначення суми судових витрат, які складаються з її витрат на професійну правничу допомогу, що також позбавило АТ «УкрСиббанк» надати свої заперечення щодо розміру таких витрат, перевірити їх обґрунтованість чи заявити клопотання про їх зменшення, то підстави для відшкодування таких витрат відсутні.

Крім того, відповідачка до закінчення судових дебатів жодним чином не повідомляла суд про наявність у неї витрат на правничу допомогу, не надавала доказів сплати таких витрат, не повідомляла суд про відсутність у неї можливості надати відповідні докази до ухвалення судового рішення та що вказані докази будуть подані нею протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення. Більше того, заява про ухвалення додаткового рішення подана з пропуском п`ятиденного строку після ухвалення 04 травня 2022 року рішення суду по суті спору, а тому суд неправильно застосував ч. 8 ст. 141 ЦПК України, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого додаткового рішення.

У зв`язку з наведеним апелянт просить додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення про залишення заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення без розгляду.

Представник ТОВ «Аудиторська фірма «Альфа-аудит ЛТД» подала відзив на апеляційну скаргу на рішення від 04 травня 2022 року, посилаючись на те, що вказане рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «УкрСиббанк» до поручителів є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставними. Просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Від ОСОБА_1 також надійшов відзив на апеляційну скаргу на рішення від 04 травня 2022 року, однак такий не підписаний відповідачем, а тому не береться судом до уваги.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення від 23 травня 2022 року, в якому доводи скарги заперечила, вважаючи їх надуманими, та зазначила, що такі спростовуються матеріалами справи. Просила залишити скаргу без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції без змін.

У засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги АТ «УкрСиббанк» на рішення Тисменицького районного суду від 04 травня 2022 року заперечив, посилаючись на обґрунтованість висновків суду, просив залишити дану апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Волосянко Р.О. доводи апеляційної скарги АТ «УкрСиббанк» на додаткове рішення Тисменицького районного суду від 23 травня 2022 року заперечив, просив відмовити в задоволенні вказаної апеляційної скарги.

Представники апелянта АТ «УкрСиббанк» та відповідача ТОВ «Аудиторська фірма «Альфа-аудит ЛТД» в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник ТОВ «Аудиторська фірма «Альфа-аудит ЛТД» подала заяву про розгляд справи без участі представника товариства. Представник АТ «УкрСиббанк» причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги на рішення Тисменицького районного суду від 04 травня 2022 року та залишення без задоволення апеляційної скарги на додаткове рішення Тисменицького районного суду від 23 травня 2022 року з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 104 000 доларів США зі сплатою 13,4% річних за використання кредитних коштів на строк до 15 грудня 2017 року (т. 1 а.с. 7-16).

Згідно з умовами договору банк надав позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням (п. 1.5 договору), а позичальник зобов`язався повертати кредит та сплачувати проценти шляхом сплати 18 числа кожного календарного місяця строку кредитування ануїтентного платежу в розмірі 1 580 доларів США (п. 1.2.2 договору).

18 грудня 2007 року між банком та позичальником ОСОБА_1 також укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18 грудня 2007 року, пунктом 1.4 якої п. 10.2 договору доповнено новим абзацом, зокрема, у випадку настання обставин, передбачених підпунктами «а» (порушення позичальником кредитної дисципліни), «б» (погіршення фінансового стану позичальника) п. 10.2 договору процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно до п. 1.3.1 договору (т. 1 а.с. 17).

08 квітня 2009 року між банком та позичальником ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 17 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18 грудня 2007 року, якою змінено кінцевий термін повернення кредиту не пізніше 17 грудня 2018 року та погоджено зміну розміру ануїтентного платежу, а саме: у період з 18 квітня 2009 року по 18 березня 2010 року розмір ануїтентного платежу складає 1 092,28 долари США, у період з 18 квітня 2010 року до кінця терміну дії договору 1 590 доларів США (т. 1 а.с.18).

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 18 грудня 2007 року укладено два договори поруки, а саме: договір поруки № 0/1-П між банком та відповідачкою ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 19-20) та договір поруки № 0/2-П між банком та відповідачем ТОВ «Аудиторська фірма «Альфа-аудит ЛТД» (т. 1 а.с. 22-23). Згідно договорів поруки поручителі взяли на себе зобов`язання у повному обсязі відповідати за зобов`язаннями позичальника ОСОБА_1

08 квітня 2009 року між банком та поручителями укладені додаткові угоди до договорів поруки, згідно яких поручителі надали згоду забезпечувати порукою змінене основне зобов`язання за кредитним договором (т. 1 а.с. 21, 24).

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором позивач заявив до стягнення заборгованість станом на 27 травня 2015 року в розмірі 86 914,04 доларів США, з яких 70 531,13 долар США заборгованості за кредитом та 16 382,91 долари США заборгованості за процентами, згідно наданих позивачем розрахунків (т. 1 а.с. 25-32). Крім того, банк заявив до стягнення 161 746,78 грн пені, з яких 82 274,93 грн пені за прострочення сплати кредиту та 79 471,85 грн пені за прострочення сплати процентів, згідно наданих позивачем розрахунків (т. 1 а.с. 32-33).

Частково задовольняючи позов АТ «УкрСиббанк», суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору та додатку № 1 до додаткової угоди № 17 від 08 квітня 2009 року, за період з січня 2008 року по грудень 2018 року визначено до погашення основну суму кредиту в розмірі 104 000 доларів США та проценти за користування кредитом у розмірі 96 844,64 долари США, що разом складає 200 844,64 долари США. Згідно наданих відповідачем ОСОБА_1 квитанцій про погашення кредиту позичальник з січня 2008 року по січень 2015 року погасив кредит на загальну суму 136 152,13 долари США. Таким чином, відповідач ОСОБА_1 не погасив 64 692,51 долари США, з яких сума непогашеної заборгованості за кредитом становить 61 964,94 долари США та сума непогашеної заборгованості по процентах складає 2 727,57 доларів США, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 . Також, врахувавши вимоги ч. 3 ст. 551 ЦК України та обставини справи, суд дійшов висновку про зменшення загального розміру пені, нарахованого позивачем у межах річного строку, із 161 746,78 грн до 32 400 грн, які необхідно стягнути з відповідача ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Положеннями ч. 1 ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору № 0 від 18 грудня 2007 року, та додатку № 1 до додаткової угоди № 17 від 08 квітня 2009 року (т. 2 а.с. 17-22), за період з січня 2008 року по грудень 2018 року визначено до погашення основну суму кредиту в розмірі 104 000 доларів США та проценти за користування кредитом у розмірі 96 844,64 долари США. Таким чином, загальний розмір заборгованості за кредитним договором склав 200 844,64 долари США.

З наданих відповідачем ОСОБА_1 копій квитанцій про погашення кредиту (т. 2 а.с. 34-81) вбачається, що за період з січня 2008 року по січень 2015 року позичальник погасив кредит на загальну суму 136 152,13 долари США.

Крім того, судом проаналізовано розрахунок сум погашення банківського кредиту позичальником ОСОБА_1 згідно умов договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18 грудня 2007 року, проведений ТОВ «Аудиторська фірма «Бізнес-Консалтинг» (т. 2 а.с. 208-210), та додаток до цього розрахунку (т. 2 а.с. 223-227), і встановлено, що за період з січня 2008 року по січень 2015 року позичальником погашено 42 035,06 доларів США основної суми кредиту та 94 117,07 доларів США процентів, що разом становить 136 152,13 долари США.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не погасив 64 692,51 долари США (200 844,64 136 152,13), з яких сума непогашеної заборгованості за тілом кредиту складає 61 964,94 долари США (104 000 42 035,06), сума непогашеної заборгованості по процентах складає 2 727,57 доларів США (96 844,64 94 117,07).

З урахуванням встановлених обставин та наведених норм матеріального права, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що вказані суми непогашеної заборгованості за тілом кредиту та процентами підлягають стягненню з позичальника ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що при вирішенні спору судом взято до уваги неналежні докази щодо погашення ОСОБА_1 кредитної заборгованості та помилково зроблено висновок про те, що банком неправильно нараховано розмір такої заборгованості, оскільки з копій наданих відповідачем квитанцій про внесення ним до каси банку готівкових грошових коштів вбачається, що окрім погашення заборгованості за кредитним договором, відповідач також вносив кошти на свій поточний рахунок у банку, які могли бути спрямовані і на інші цілі, окрім погашення заборгованості, колегією суддів не приймаються до уваги, враховуючи наступне.

Пунктом 1.2.2 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18 грудня 2007 року, укладеного між банком та відповідачем ОСОБА_1 , передбачено обов`язок позичальника повернути суму кредиту та сплатити проценти, штрафи та інші платежі згідно умов договору на рахунок № 181, відкритий у банку.

Згідно п. 4.2 договору позичальник зобов`язався погашати кредит та сплачувати нараховані проценти шляхом сплати ануїтентних платежів, розмір яких встановлений згідно із п. 1.2.2 на рахунок, вказаний в п. 1.2.2 даного договору.

Разом з тим, п. 6.2 договору передбачено право позичальника відкрити поточний рахунок № НОМЕР_1 в банку з метою сплати ануїтентних платежів з цього рахунку, а п. 6.3 договору передбачено, що позичальник має право сплачувати ануїтентні платежі шляхом перерахування таких платежів зі свого поточного рахунку, вказаного в п. 6.2 договору або інших рахунків, при цьому позичальник не позбавляється права сплати такого чергового платежу шляхом внесення готівки через касу банку.

В п. 11.1 договору сторони домовилися про договірне списання банком із усіх рахунків позичальника в національній та іноземній валюті, відкритих в АКІБ «УкрСиббанк», коштів у розмірі ануїтентного платежу, якщо ануїтентних платіж не зарахований на рахунок, передбачений п. 1.2.2 цього договору, протягом дня сплати ануїтентного платежу. В цьому випадку банк проводить списання суми такого чергового ануїтентного платежу з поточного рахунку позичальника самостійно, за умови наявності грошових коштів на такому рахунку в кількості, достатній для сплати такого чергового ануїтентного платежу.

Отже, положеннями укладеного між сторонами кредитного договору передбачено право позичальника відкривати поточні рахунки в банку з метою сплати ануїтентних платежів, а також право банку здійснювати договірне списання коштів у розмірі ануїтентного платежу, якщо такий не зарахований на рахунок, передбачений в п. 1.2.2 договору, протягом дня сплати цього платежу з усіх рахунків позичальника, відкритих у АКІБ «УкрСиббанк».

Відтак апелянтом не доведено, що кошти, внесені відповідачем ОСОБА_1 на свій поточний рахунок у банку не списувалися банком на погашення ануїтентних платежів, що передбачено п. 11.1 договору, а також не надано жодних належних та допустимих доказів, що такі спрямовувалися відповідачем на інші цілі, окрім погашення заборгованості.

Не приймаються до уваги і доводи апелянта про те, що судом безпідставно враховано як доказ розрахунок сум погашення, складений ТОВ «Аудиторська фірма «Бізнес-Консалтинг», який не відповідає вимогам, що ставляться до висновку експерта, та складений організацією, яка не є експертною установою, оскільки суд дав оцінку вказаному доказу в сукупності з іншими наявними у справі доказами, зокрема копіями наданих відповідачем квитанцій про погашення кредиту.

Інші доводи апелянта в частині вирішення позовних вимог АТ «УкрСиббанк» до відповідача ОСОБА_1 правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для зміни чи скасування рішення суду в цій частині немає.

Колегія суддів вважає правильним і висновок суду першої інстанції про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 , оскільки судом встановлено, що відповідач з липня 2015 року отримав другу групу інвалідності; з того часу отримує пенсію, розмір якої на даний час становить 5 065,33 грн; хворіє цукровим діабетом (т. 3 а.с. 3-4, 32-34). Крім того, суд врахував, що відповідач частково погасив заборгованість за кредитом та застосував принцип пропорційності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для зміни чи скасування рішення суду в цій частині з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості з поручителів, суд першої інстанції виходив з того, що порука за договорами поруки № 0/1-П та № 0/2-П, укладеними 18 грудня 2007 року між банком та відповідачами ОСОБА_2 та ТОВ «Аудиторська фірма «Альфа-аудит ЛТД», припинилася, а тому у позові до поручителів слід відмовити.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «УкрСиббанк» до поручителя ОСОБА_2 сторонами не оскаржується, а тому в силу ч. 1 ст. 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Переглядаючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «УкрСиббанк» до поручителя ТОВ «Аудиторська фірма «Альфа-аудит ЛТД», колегія суддів звертає увагу на наступні обставини.

Обгрунтовуючи рішення в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Тисменицького районного суду від 04 жовтня 2016 року у цивільній справі № 352/1927/15-ц, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_2 та визнано припиненою поруку за договором поруки № 0/1-П від 18 грудня 2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 . Вказаним судовим рішенням встановлено, що між банком та позичальником ОСОБА_1 18 грудня 2007 року укладено додаткову угоду до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18 грудня 2007 року без згоди поручителя, відповідно до якої обсяг відповідальності поручителя збільшився, а тому з моменту підписання даної додаткової угоди порука ОСОБА_2 припинилася. З аналогічних підстав суд вважав припиненою і поруку за договором поруки № 0/2-П від 18 грудня 2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем ТОВ «Аудиторська фірма «Альфа-аудит ЛТД».

Однак, погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, з цивільних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (ч. 1 ст. 15 ЦПК України в зазначеній редакції).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-який спір з цивільних правовідносин, в якому хоча б одна зі сторін, зазвичай, є фізичною особою, якщо його вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

ГПК України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) встановлював юрисдикцію господарських судів у вирішенні, зокрема, спорів, що виникають при виконанні господарських договорів, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин і віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів (п. 1 ч. 1 ст. 12 ГПК України в зазначеній редакції).

Згідно зі ст. 21 ГПК України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу. Позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є підприємства та організації, яким пред`явлено позовну вимогу.

Частиною 1 ст. 1 ГПК України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Для віднесення справи до господарської юрисдикції суду необхідно визначити, чи правовідносини та спір є господарськими. Зокрема, господарський спір підвідомчий господарському суду за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (п. 35)).

Стаття 16 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) не допускала об`єднання в одне провадження вимог, які слід розглядати за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Тобто цей припис унеможливлював розгляд в одному провадженні вимог, які за предметом належали до юрисдикції різних судів.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1 та 2 ст. 554 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 554 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Норми права, що регулювали інститут поруки на час виникнення спірних правовідносин, не передбачали солідарної відповідальності поручителів між собою за різними договорами поруки, якщо цими договорами не передбачено іншого.

Встановлено, що 18 грудня 2007 року з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 18 грудня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» уклав із ОСОБА_2 договір поруки (т. 1 а.с. 19-20).

Цього ж дня з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором АКІБ «УкрСиббанк» уклав договір поруки із ТОВ «Аудиторська фірма «Альфа-аудит ЛТД» (т. 1 а.с. 22-23).

Отже відповідальність поручителів між собою перед позивачем солідарною не є. Солідарною є відповідальність поручителів перед позивачем разом із позичальником, як з боржником, що передбачають умови кожного договору поруки.

Оскільки позивач уклав з кожним із двох поручителів окремий договір поруки, у якому не передбачена солідарна відповідальність поручителів між собою, тому спір не підлягає розгляду в цілому за правилами цивільного судочинства.

З огляду на вказане, а також враховуючи суб`єктний склад учасників спору, на вимоги банку до юридичної особи - поручителя, заявлених за правилами ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, поширювалася юрисдикція господарських судів.

Аналогічний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 08 червня 2021 року у справі № 202/781/14-ц (провадження № 14-356цс19) та Верховним Судом в постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 202/213/14-ц (провадження № 61-10567св20).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір в частині вимог банку до юридичної особи - поручителя та розглянувши справу у порядку цивільного судочинства в цій частині вимог, діяв не як суд, встановлений законом.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення суду першої інстанції повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Частиною 1 ст. 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (ч. 2 ст. 377 ЦПК України).

Однією з підстав для закриття провадження у справі є те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Оскільки суд першої інстанції порушив норми цивільного процесуального законодавства щодо визначення предметної юрисдикції справи в частині вирішення позовних вимог банку до юридичної особи - поручителя ТОВ «Аудиторська фірма «Альфа-аудит ЛТД», то в цій частині рішення Тисменицького районного суду від 04 травня 2022 року підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Переглядаючи в апеляційному порядку додаткове рішення Тисменицького районного суду від 23 травня 2022 року, колегія суддів звертає увагу на наступні обставини.

Встановлено, що 09 травня 2022 року ОСОБА_2 звернулася до Тисменицького районного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій зазначила, що у рамках розгляду даної справи нею понесено витрати на професійну правничу допомогу, загальна вартість яких згідно акту приймання-передачі наданих послуг (професійної правничої допомоги) від 05 травня 2022 року складає 8 200 грн. Вказані послуги оплачені нею в повному обсязі, що підтверджується доданими до заяви платіжними дорученнями. Тому просила ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з позивача на її користь 8 200 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що понесені відповідачкою ОСОБА_2 у рамках розгляду даної цивільної справи витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 200 грн є реальними і обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з позивача на користь відповідачки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

За приписами ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Частинами 1-4 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Статтею 141 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Так, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (в тому числі і витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката), покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані:

- договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.);

- документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що представництво інтересів ОСОБА_2 в суді першої інстанції здійснював адвокат Волосянко Р.О., який діяв на підставі ордеру серії ІФ № 099860 від 12 жовтня 2020 року,договору № 13/08-2019 про надання правової допомоги від 12 серпня 2019 року, додаткових угод до цього договору від 08 липня 2020 року та 10 серпня 2020 року, укладених між Адвокатським бюро «Романа Волосянка» в особі керуючого бюро Волосянка Р.О. та ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 160, т. 3 а.с. 72-75).

Актом приймання-передачі наданих послуг (професійної правничої допомоги) від 05 травня 2022 року та копіями квитанцій від 30 квітня 2022 року, 05 травня 2022 року та 06 травня 2022 року підтверджується, що за надання професійної правничої допомоги в суді першої інстанції ОСОБА_2 сплатила 8 200 грн (т. 3 а.с. 76-78).

Отже, ОСОБА_2 належними та допустимими доказами доведено склад та розмір витрат, понесених нею на професійну правничу допомогу.

Враховуючи зміст резолютивної частини рішення Тисменицького районного суду від 04 травня 2022 року, яким позивачу відмовлено у задоволенні позову в частині вимог до відповідачки ОСОБА_2 , а також з огляду на положення ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про ухвалення додаткового рішення про стягнення з АТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_2 8 200 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Доводи апелянта про те, що відповідачкою ОСОБА_2 було порушено передбачений ст. 134 ЦПК України порядок попереднього визначення суми судових витрат, які складаються з її витрат на професійну правничу допомогу, що позбавило АТ «УкрСиббанк» надати свої заперечення щодо розміру таких витрат, перевірити їх обґрунтованість чи заявити клопотання про їх зменшення, а тому у суду першої інстанції не було підстав для відшкодування таких витрат, не приймаються до уваги, оскільки у відзиві на позовну заяву від 13 липня 2020 року (т. 2 а.с. 140-143) ОСОБА_2 зазначила, що у зв`язку із розглядом справи судом першої інстанції орієнтовна сума очікуваних судових витрат складає: 7 000 грн втрати на професійну правничу допомогу. Докази оплати витрат на професійну правничу допомогу будуть подані суду додатково.

Не приймаються до уваги і твердження апелянта про те, що відповідачка до закінчення судових дебатів жодним чином не повідомляла суд про наявність у неї витрат на правничу допомогу, не надавала доказів сплати таких витрат, не повідомляла суд про відсутність у неї можливості надати відповідні докази до ухвалення судового рішення та що вказані докази будуть подані нею протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення, оскільки такі спростовуються заявою ОСОБА_2 від 10 серпня 2021 року, в якій відповідачка повідомила, що з метою отримання професійної правничої допомоги вона уклала договір про надання правової допомоги з Адвокатським бюро «Романа Волосянка». Докази здійснення судових витрат, а також їх розмір будуть подані до суду протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення (т. 2 а.с. 197-198).

Також безпідставними є посилання апелянта на пропуск відповідачкою п`ятиденного строку після ухвалення рішення по суті спору на подання заяви про ухвалення додаткового рішення, оскільки з матеріалів справи вбачається, що заява про ухвалення додаткового рішення разом з додатками надіслана на адресу суду поштою 09 травня 2022 року, тобто у встановлений законом п`ятиденний строк.

Доводи апеляційної скарги АТ «УкрСиббанк» на додаткове рішення Тисменицького районного суду від 23 травня 2022 року правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для скасування цього рішення немає.

Керуючись ст. 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволити частково.

Рішення Тисменицького районного суду від 04 травня 2022 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аудиторська фірма «Альфа-аудит ЛТД» про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, нарахованих за користування кредитом процентів та пені скасувати та закрити провадження у справі в цій частині.

Рішення Тисменицького районного суду від 04 травня 2022 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та додаткове рішення Тисменицького районного суду від 23 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 жовтня 2022 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта