Справа № 146/734/21
Провадження № 22-ц/801/1493/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пилипчук О. В.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 рокуСправа № 146/734/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Денишенко Т.О., Оніщука В.В.,

за участю секретаря судового засідання Кобенди Ю.О., Фалінської О.А. та її представника - адвоката Гришка В.М., прокурора Іжаківської В.О., представника ГУ НП у Вінницькій області Бешлея І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Вінницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, -

в с т а н о в и в:

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Держави України в особі Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Вінницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та просила стягнути з Держави Україна на її користь в розмірі 300 000 грн.

Позов мотивований тим, що 13 червня 2017 року вона звернулась до Шаргородського ВП ГУНП у Вінницькій області із заявою про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, яке вчинене за наступних обставин.

Вказує, що в серпні 1991 року вона зустрілась з ОСОБА_2 , який працював вчителем у школі та у виконавчому комітеті Шаргородської міської ради Вінницької області, маючи намір придбати в останнього квартиру АДРЕСА_1 . Під час зустрічі між ними було досягнуто згоди стосовно вартості квартири, яка становила 2500,00 доларів США. Крім цього, ОСОБА_2 повідомив їй про те, що йому необхідно доплатити пайовий внесок по вказаній квартирі в розмірі 25 00,00 рублів для отримання документів, які необхідні при укладенні договору купівлі-продажу квартири. ОСОБА_1 , не маючи усієї суми, частину коштів на придбання квартири взяла в борг.

15 серпня 1991 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір оренди вищевказаної квартири строком на 5 років з щорічною оплатою 500 карбованців. Позивачка не мала намір укладати договір оренди, однак ОСОБА_2 запевнив її в тому, що договір купівлі-продажу буде укладений одразу після повернення його з Ізраїлю, оскільки документи на квартиру не оформлені, на що вона погодилась з огляду на особисті якості ОСОБА_2 . Крім того, ОСОБА_2 повідомив їй, що вказаний договір оренди квартири укладається для гарантії та підтвердження своїх намірів щодо наступного підписання договору купівлі-продажу квартири, адже позивачка сплатила йому в присутності свідків кошти в повному обсязі, а саме 2 500,00 доларів США та 2 500,00 рублів. ОСОБА_2 також пообіцяв їй написати розписку, однак, надалі вказані дії не вчинив. Протягом усього часу ОСОБА_2 не було вчинено дій щодо укладення договору купівлі-продажу, а тому ОСОБА_1 запевняє, що він заводів її коштами шляхом обману та зловживання її довірою.

Відомості за цією заявою не були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань Шаргородським ВП ГУНП у Вінницькій області, у зв`язку з чим позивачка оскаржила дії органу досудового розслідування до суду та 11 липня 2017 року ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області зобов`язано структурний підрозділ Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області слідче відділення Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області виконати вимоги ст. 214 КПК України шляхом внесення заяви Гришка В.М. , поданої в інтересах ОСОБА_1 від 13 липня 2017 року до ЄРДР та розпочати досудове розслідування. 14 липня 2017 року відомості внесенні до ЄРДР за № 0000201 та визнано ОСОБА_1 потерпілою особою.

Позивачка акцентує увагу на окремих обставинах, які, за її твердженням, відображають протиправну бездіяльність посадових осіб органу досудового розслідування, та полягають у неналежному виконанні покладених на них обов`язків, а саме в не розгляді клопотань сторони потерпілої у визначений КПК України строк та незаконність прийнятих ними рішень. На думку позивача бездіяльність слідчих та протиправність прийнятих ними рішень підтверджується ухвалами слідчих суддів за результатами розгляду поданих позивачкою скарг в порядку ст. 303 КПК України та ухвалами суду про відвід слідчих, які проводили досудове розслідування.

Окремо зазначає, що тривале, протягом понад 48 місяців, та неефективне проведення досудового розслідування кримінального провадження №000201 призвело до переоформлення права власності на спірну квартиру за іншою особою.

Крім того, протягом 14 місяців неефективного розслідування кримінального провадження за клопотання сторони захисту було виявлено порушення територіальної підслідності, що також свідчить про неефективність проведення досудового розслідування.

Також позивач вказує, що розслідування кримінального провадження ще досі триває, остаточне рішення за результатом проведення досудового розслідування по даному кримінальному провадженні не приймалось, незважаючи на те, що розслідування проводиться чотири роки. Надмірна тривалість кримінального провадження призвела до моральних страждань, зумовлених невизначеністю, необхідністю відвідувань органів досудового розслідування та суду, неможливістю здійснення звичайної щоденної діяльності, підриву репутації, що в свою чергу призвело до погіршення загального стану здоров`я, самопочуття та нормального сну. Через постійні хвилювання систематично спостерігається зміни артеріального тиску, збільшення напруження у сімейних відносинах та щодо оточуючих. Завдану шкоду позивачка оцінює в розмірі 300 000,00 грн. З вказаних підстав позивачка звернулася до суду з цим позовом та просила позов задовольнити та стягнути на її користь моральну шкоду у визначеному нею розмірі (а.с.1-9, том 1).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що Шаргородським відділенням поліції Жмеринського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області розпочато досудове розслідування на підставі ухвали Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 липня 2017 року за фактом вчинення 15 серпня 1991 року шахрайського заволодіння коштами ОСОБА_1 у сумі 2500,00 доларів США та 2500,00 рублів СРСР шляхом обману під приводом продажу їй квартири. Дані відомості були внесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 липня 2017 року за № 0000201 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000201 та ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 липня 2017 року (а.с. 10, 15-16, том 1).

Із змісту заяви ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 13 липня 2017 року слідує, що в серпні 1991 року ОСОБА_1 зустрілась з ОСОБА_2 , маючи намір придбати у останнього квартиру АДРЕСА_1 . Під час зустрічі між ними було досягнуто згоди стосовно вартості квартири, яка становила 2500,00 доларів США. Крім цього, ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_1 про те, що йому необхідно доплатити пайовий внесок по вказаній квартирі в розмірі 2500,00 рублів для отримання документів, які необхідні при укладенні договору купівлі-продажу квартири. ОСОБА_1 , не маючи усієї суми, частину коштів на придбання квартири взяла в борг. 15 серпня 1991 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір оренди вищевказаної квартири строком на п`ять років з щорічною оплатою 500,00 карбованців. Позивач не мала намір укладати договір оренди, однак ОСОБА_2 запевнив в тому, що договір купівлі-продажу буде укладений одразу після повернення його з Ізраїлю, оскільки документи на квартиру не оформлені, на що ОСОБА_1 погодилась. Після чого ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 2500,00 доларів США та 2500,00 рублів, однак, надалі останнім не було вчинено дії щодо укладення договору купівлі-продажу із позивачем (а.с.11-12, том 1).

28 липня 2017 року ОСОБА_1 визнано потерпілою в даному кримінальному провадженні.

11 вересня 2017 року постановою слідчого СВ Шаргородського відділення поліції Жмеринського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітана поліції Чайковського В.О. кримінальне провадження №0000201 від 14 липня 2017 року внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України закрито у зв`язку з відсутністю складу злочину (а.с. 29-30, том 1).

23 жовтня 2017 року ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області скасовано вищевказану постанову слідчого та повернуто матеріали до СВ Шаргородського відділення поліції Жмеринського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області для проведення досудового розслідування (а.с.31-35).

Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 08 листопада 2017 року задоволено заяву представника потерпілої ОСОБА_1 - Гришка В.М. про відвід слідчого Шаргородського ВП Жмеринського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області Чайковського В.О. у кримінальному провадженні №0000201 від 14 липня 2017 року внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (а.с. 38, том 1).

Проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню №0000201 доручено слідчому СВ Шаргородського ВП Жмеринського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області старшому лейтенанту поліції Басістому Р.В.

08 червня 2018 року ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області відведено слідчого СВ Шаргородського ВП Жмеринського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Басістого Р.В. від проведення досудового розслідування кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 липня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (а.с. 54-57, том1).

Проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню №0000201 доручено слідчому СВ Шаргородського ВП Жмеринського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області Куцолапському В. О.

Постановою прокурора Жмеринської місцевої прокуратури Цибровського Ю. С. від 01 серпня 2018 року визначено місце проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000201 від 14 липня 2017 року територію смт. Томашпіль Вінницької області та доручено проведення подальшого досудового розслідування Томашпільському відділенні поліції Могилів-Подільського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області (а.с.68-69, том 1).

Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 26 лютого 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання прокурора Томашпільського відділу Могилів-Подільської місцевої прокуратури Вінницької області Дацюка С.М. про закриття кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000201 від 14 липня 2017 року на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с. 89-91, том 1).

З липня 2020 року кримінальне провадження розслідується підрозділом дізнання Томашпільського відділення Могилів-Подільського відділу поліції, а з квітня 2021 року дізнавачем сектору дізнання відділення поліції №2 Тульчинського районного відділення поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області. Процесуальне керівництво забезпечується Томашпільським відділом Тульчинської окружної прокуратури.

З матеріалів справи вбачається, що під час досудового розслідування ОСОБА_1 неодноразово зверталась до слідчого, який проводив досудове розслідування із клопотаннями, де просила провести слідчі дії, однак, деякі клопотання залишались поза увагою слідчого та не були розглянуті у визначений КПК України строк, а в задоволенні інших клопотань було відмовлено або задоволено частково. Вказані обставини стали підставою звернення ОСОБА_1 до суду із скаргами в порядку ст. 303 КПК України, які за результатом розгляду були задоволенні. В підтвердження вказаних обставин позивачкою долучено до матеріалів позовної заяви поданні до органу досудового розслідування клопотання про проведення слідчих дій та ухвали суду за результатом розгляду поданих нею скарг.

Станом на час розгляду даної цивільної справи досудове розслідування за даним вказаним кримінальним провадженням триває. Постанови про закриття провадження неодноразово скасовувалися.

Також судом встановлено, що між позивачкою та ОСОБА_2 протягом тривалих років існували цивільно-правові спори з приводу спірної квартири, які були вирішенні в судовому порядку.

Як установлено судом рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року в справі № 152/1222/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 12 травня 2016 року, визнане незаконним та скасоване рішення виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області № 33 від 16 лютого 2011 року, в частині оформлення за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності від 21 лютого 2011 року на квартиру АДРЕСА_1 , видане виконавчим комітетом Шаргородської міської ради Вінницької області на ім`я ОСОБА_1 . Скасовано рішення від 23 лютого 2011 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири укладеним.

Ухвалюючи рішення в цій справі судом установлено, що 15 серпня 1991 року державним нотаріусом Томашпільської нотаріальної контори Калініною Р.Я. був посвідчений договір найму укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка у договорі помилково зазначена як « ОСОБА_4 ». Згідно з укладеним між ними договором найму, ОСОБА_2 здав ОСОБА_1 у найм житлове приміщення площею 76 м кв. на першому поверсі кооперативного будинку АДРЕСА_2 , належне ОСОБА_2 на праві особистої власності, у зв`язку з тим, що він повністю його викупив за адресою: АДРЕСА_3 .

Договором також передбачалося, що плата за використання житлового приміщення встановлюється у розмірі п`ятсот карбованців на рік, квартира здається у найм для проживання строком на п`ять років з 1 вересня 1991 року по 1 вересня 1996 року.

Договір сторони підписали у присутності нотаріуса, яка встановила їх особи та перевірила їх дієздатність. Суд не виключив тієї обставини, що кошти, які, як стверджує ОСОБА_1 , вона передала ОСОБА_2 , сплачені за найм квартири.

Судом також установлено, що 11 лютого 2011 року ОСОБА_1 звернулася до Шаргородського міського голови з заявою про видачу свідоцтва про право власності на цю квартиру.

Пунктом 3 рішення № 33 від 16 лютого 2011 року Виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області ухвалив оформити за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та видати свідоцтво про право власності, яке було видане 21 лютого 2011 року.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 вересня 2016 року залишено без змін рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 12 травня 2016 року. В зазначені ухвалі суд касаційної інстанції вказав, що, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, визначених ст. 57-64 ЦПК України, на підтвердження того, що у 1991 році у неї була домовленість із ОСОБА_2 щодо продажу спірної квартири, оскільки між сторонами існувала домовленість лише про житловий найм квартири, що підтверджується укладеним ними договором найму, посвідченим державним нотаріусом за реєстровим № 1065.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 25 травня 2018 року в справі №152/34/17 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області, про виселення.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 11 жовтня 2018 року в цій справі скасовано вищевказане рішення суду першої інстанції та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області, про виселення - задоволено, виселено ОСОБА_5 та ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 . У зазначеній постанові суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідачі займають спірну квартиру на підставі договору найму строк якого закінчився, не маючи будь-яких прав на неї, чим порушують права власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном та відмовляються виселитись із спірного житла у добровільному порядку, порушене право позивача підлягає захисту, в зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом виселення відповідачів із спірного житла без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 22 березня 2018 року в справі №152/1133/16-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 05 червня 2018 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю на спірну квартиру. Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року відмовлено у відкритті касаційного провадження на рішення Барського районного суду Вінницької області від 22 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 05 червня 2018 року та зазначено про згоду колегії суддів з висновками судів про те, що позивач не є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки вона достовірно знала, що спірна квартира належить ОСОБА_2 , вона не придбала цю квартиру у встановленому законом порядку і з січня 2017 року триває судовий спір про її виселення з цієї квартири, а сама по собі відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на неї за правилами статті 344 ЦК України.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 08 квітня 2019 року в справі № 152/1398/17 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання удаваним договору найму від 15 серпня 1991 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнання договору купівлі-продажу спірної квартири дійсним, а також про визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру. Постановою Вінницького апеляційного суду від 19 червня 2019 року скасоване вищевказане рішення суду першої інстанції та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним та визнання права власності. Постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року залишено без змін постанову Вінницького апеляційного суду від 19 червня 2019 року. В постанові зазначено, що суд апеляційної інстанції оцінив подані учасниками справи докази у взаємному зв`язку та дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем укладення договору купівлі-продажу квартири, прихованого за договором найму.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачкою не доведено як протиправності дій під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, тривалої протиправної бездіяльності органу досудового розслідування, прийняття незаконних рішень чи вчинення посадовими особами процесуальних дій, які б обмежували її права, так і наявності шкоди та причинного зв`язку між ними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує досить тривалим та неефективним проведенням досудового розслідування кримінального провадження, порушенням вимог КПК України. Позивачка вважає, що тривала бездіяльність слідчих, прокурорів та вчинення ними неправомірних дій, яка виражається у не притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності призвела до оформлення права власності на спірну квартиру за іншою особою та втрату можливості стягнення коштів з ОСОБА_2 . Сам факт неправомірних дій та бездіяльності органу досудового розслідування, підтверджується ухвалами слідчих суддів за результатом розгляду поданих позивачем скарг в порядку ст. 303 КПК України, що відповідно свідчить про неефективність проведення досудового розслідування кримінального провадження №0000201 та надмірне затягування строку його проведення.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Водночас, реалізація позивачем свого процесуального права і оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Можливість прийняття стороною кримінального провадження процесуального рішення і подальше скасування цього рішення у встановленому порядку передбачена нормами КПК України.

Саме по собі скасування слідчим суддею процесуальних рішень, прийнятих в рамках кримінального провадження не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди та бездіяльність слідчих і прокурорів й причинний зв`язок між ними.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року у справі №638/3758/20.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач.

Обставини справи свідчать про те, що оскарження ОСОБА_1 бездіяльності органу досудового розслідування свідчить про реалізацію останньою оспорювання процесуальної діяльності уповноважених осіб органу досудового розслідування і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1174 ЦПК України.

Лише незгода позивачки з прийнятими працівниками органу досудового розслідування процесуальними рішеннями, які були нею оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування їй моральної шкоди.

Також позивачка як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог вказує на тривале та неефективне розслідування кримінального провадження, яке виразилось у проведенні розсллідування понад 48 місяців, порушенні територіальної підслідності, винесення постанов про закриття кримінального провадження, які неодноразово скасовувались.

Однак з даними доводами ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92).

Також, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Так позивачка зазначає про тривале та неефективне розслідування кримінального провадження, вказує на понад 48 місяців проведення розслідування, однак при визначенні тривалого та неефективного розслідування необхідно виходити з таких критеріїв як складність справи, поведінку учасників справи та таке інше.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 в 2017 році звернулась до правоохоронних органів з заявою щодо вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, яке мало місце 15 серпня 1991 року. На час звернення з заявою, особа щодо якої ОСОБА_1 звернулась про вчинення кримінального правопорушення, а саме ОСОБА_2 знаходився за межами теритрії держави України.

Крім того, слід зазначити, що зазначені в заяві про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_1 обставини були предметом розгляду справ в порядку цивільного судочинства і рішення у цих справах набрали законної сили.

Не заслуговують на увагу й доводи ОСОБА_1 щодо неодноразового скасування постанов про закриття кримінального провадження, оскільки в матеріалах справи наявна лише одна постанова слідчого про закриття кримінального провадження від 11.09.2017 року а також ухвала суду про відмову в задоволенні клопотання прокурора про закриття кримінального провадження, а тому з огляду на зазначені обставин доводи щодо неефективного та тривалого проведення досудового розслідування є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені позивачем в суді першої інстанції, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини.

Належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2022 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Т.О. Денишенко

В.В. Оніщук