ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5694/22 Справа № 205/3743/20 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Куценко Т.Р.,Макарова М.О.

секретар судового засідання:Астатурян А.В.

сторони:

позивач: Правобережна окружна прокуратура міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради

відповідач: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова Ольга Валеріївна

третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Райська Тетяна Максимівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційні скарги Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 31 травня 2022 року, яке постановлене суддею Приходченко О.С. у місті Дніпрі, відомості про дату складання повного тексту рішення суду в матеріалах справи відсутні, у цивільній справі за позовом Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової Ольги Валеріївни, третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Райська Тетяна Максимівна про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та витребування майна ,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року заступник керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2, правонаступником якої є Правобережна окружна прокуратура міста Дніпра, в інтересах Дніпровської міської ради, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ПН ДМНО Щетілової О.В., третя особа ПН ДМНО Дніпропетровської області Райська Т.М., про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та витребування майна мотивуючи його тим, що Дніпропетровською місцевою прокуратурою № 2 було встановлено факт безпідставного вибуття з комунальної власності територіальної громади м. Дніпра об`єкта нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 , та реєстрації права власності за відповідачем ОСОБА_2 .

Вказував, що за даним фактом було внесено відомості до ЄРДР за №0000047. Досудовим розслідуванням, яке здійснюється СВ Шевченківського ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області було з`ясовано, що 03 лютого 2020 року ПН ДМНО Щетіловою О.В. на підставі підробленого свідоцтва про право власності від 22 жовтня 2012 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відомості про право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,1 кв.м., житловою 16,8 кв.м.

Зазначав, що державна реєстрація права власності 03 лютого 2020 року ПН ДМНО ОСОБА_4 здійснена на померлу особу ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Державна реєстрація права власності нотаріусом здійснювалася на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 жовтня 2012 року, виданого УЖГ Дніпропетровської міської ради, розпорядження про присвоєння адрес житловим будинкам по АДРЕСА_2 . Заявником у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно є власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких таке право виникло, або уповноважені ними особи. Станом на 03 лютого 2020 року ОСОБА_1 не була ані власником, ані правонабувачем, тому не могла бути заявником, втім ПН ДМНО ОСОБА_4 було прийнято рішення про державну реєстрацію речових прав на квартиру та здійснено реєстраційні дії без проведення обов`язкових дій щодо попередньої перевірки документів на наявність підстав для проведення реєстраційних дій.

Згідно з відомостями з приватизаційних справ департаменту ЖГ Дніпровської міської ради квартира АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_3 не передавалася. У відповідності до інвентаризаційної справи КП «ДМТБІ» ДМР житловий будинок АДРЕСА_2 , в якому знаходиться спірна квартира АДРЕСА_3 , на підставі рішення виконкому Ленінського району № 486 від 08 вересня 1989 року зареєстрований за Місцевою радою, відомості про зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_3 відсутні.

Зазначав, що відповідачці ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 лютого 2020 року, посвідчене ПН ДМНО Щетіловою О.В. і зареєстроване в реєстрі за № 2026, на підставі якого право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 . На підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2020 року, посвідченого ПН ДМНО Райською Т.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 1488, право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що єдиним органом приватизації житла, яке перебуває у комунальній власності територіальної громади м.Дніпра, є Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради. Уповноваженими органами місцевого самоврядування рішення про розпорядження квартирою АДРЕСА_1 не приймалися, свідоцтво про право власності не видавалося, а свідоцтво про право приватної власності на спірну квартиру від 22 жовтня 2012 року містить недостовірні відомості, є підробленим. За життя ОСОБА_3 право власності на квартиру не набувалося, а тому не могло бути успадкованим ОСОБА_1 , у якої в свою чергу були відсутні підстави розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , зокрема шляхом укладення договору купівлі-продажу, який є недійсним, а тому просив суд скасувати рішення державного реєстратора ПН ДМНО Щетілової О.В. від 03 лютого 2020 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 лютого 2020 року, посвідчене ПН ДМНО Щетіловою О.В. і зареєстроване в реєстрі за № 2026, на ім`я ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_4 ; витребувати від ОСОБА_2 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , судові витрати у справі стягнути з відповідачів.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 31 травня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Дніпропетровська обласна прокуратура в інтересах Дніпровської міської ради, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ними надано достатньої належних та допустимих доказів для задоволення заявлених позовних вимог. Спірна квартира належить до комунальної власності територіальної громада місті Дніпра, вибула з її власності поза її волею. Свідоцтво про право власності на квартиру було підроблене. ПН ДМНО ОСОБА_4 здійснила реєстраційні дії та видала свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом безпідставно, з численними порушеннями вимог законодавства.

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Звертала увагу на невірне застосування правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 03 квітня 2018 року по справі № 917/927/17. Наголошували на тому, що спірна квартира у приватну власність не передавалась, належить до комунальної власності територіальної громада міста Дніпра та вибула з її власності поза її волею, а тому підлягає витребування у порядку ст. 388 ЦК України. Звернення до суду в їх інтересах з даним позовом направлене виключно на відновлення порушених прав територіальної громади міста, оскільки наразі питання забезпечення житлових прав громадян є одним із першочергових завдань органів місцевого самоврядування. Звертали увагу на те, що наразі на обліку громадян, які потребують покращення житлових умов перебувають 7 616 сімей, серед яких правом першочергового тримання житла наділена 2871 сім`я.

Правом на надання відзиву на апеляційні скарги учасники справи не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з відомостями КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради, станом на 31 грудня 2012 року, в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_5 ) відомості про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 відсутні. (т.1, а.с. 18).

Як вбачається зі свідоцтва про право власності на житло, виданого 22 жовтня 2012 року УЖГ Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження №6/154-12 від 22 жовтня 2012 року, право власності на квартиру АДРЕСА_6 належить ОСОБА_3 (т.1, а.с. 27).

Розпорядженням Дніпропетровського міського голови № 415-р від 08 серпня 2014 року житловому будинку АДРЕСА_7 присвоєно адресу АДРЕСА_2 (т.1, а.с. 29).

Відповідачка ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3 (т.1, а.с. 23 оберт, 24).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (т.1, а.с. 20).

Після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , 27 січня 2020 року із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася ОСОБА_1 (т.1, а.с. 19).

30 січня 2020 року ПН ДМНО Щетіловою О.В., як державним реєстратором було ухвалено рішення про державну реєстрацію права приватної власності (з відкриттям розділу), індексний номер 50932704 від 03 лютого 2020 року, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22 жовтня 2012 року, виданого УЖГ Дніпропетровської ради, на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_3 та внесено запис про реєстрацію права власності номер 35299783 (т.1, а.с. 13 зворот).

03 лютого 2020 року ОСОБА_1 , ДМНО ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 2026 (т.1, а.с. 32 зворот).

На підставі рішення державного реєстратора ПН ДМНО Щетілової О.В. від 03 лютого 2020 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_1 (т.1, а.с. 34).

14 березня 2020 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений ПН ДМНО Райською Т.М. і зареєстрований в реєстрі за № 1488 (т.1, а.с. 103-104), відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_2 набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т.1, а.с. 13-13 зворот).

Згідно з відомостями Департаменту адмінпослуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 14/5-879 від 28 січня 2020 року ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 , з 18 червня 1992 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , з реєстраційного обліку не знятий (том 1 а.с. 21).

23 березня 2020 року до ЄРДР було внесено відомості за №0000047 про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 190 КК України (том 1 а.с.12).

Відповідно до листа-інформації департаменту ЖГ Дніпровської міської ради № 1/12-3719 від 10 березня 2020 року інформація про передачу у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 , відсутня. Свідоцтво про право власності на квартиру на ім`я ОСОБА_3 органом приватизації не видавалося (т.1, а.с. 16).

Вирішуючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутній спір з державним реєстратором ПН ДМНО Щетіловою О.В. тому у позовних вимогах до ПН ДМНО ОСОБА_4 про скасування рішення про державну реєстрацію слід відмовити, як пред`явлених до неналежного відповідача. Ефективним способом захисту права є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру, а не позов про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. Тому у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 лютого 2020 року слід відмовити, оскільки зазначені вимоги не відповідають ефективним способам захисту у цій справі і це є самостійною підставою відмови у їх задоволенні. У ході судового розгляду судом було встановлено, що ОСОБА_3 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав і був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_3 з 18 червня 1992 року по день смерті. При цьому, стороною позивача не зазначено, на якій підставі у померлого ОСОБА_3 виникло право на зайняття спірного житлового приміщення, а також правомірність проживання і користування житловим приміщенням за життя померлим ОСОБА_3 , який мав право на приватизацію спірної квартири, не спростовується. Прокурором, чи Дніпровською міською радою не було долучено жодного достатнього, допустимого та належного доказу на підтвердження того, що станом на день отримання можливості на приватизацію вказаної квартири та свідоцтва про право власності на спірну квартиру, вказане майно знаходилось саме у комунальній власності територіальної громади.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Щодо повноважень прокурора на представництво інтересів держави в суді.

Відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

При цьому, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27 травня 2003 року № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Отже, тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади (у даному випадку, органом місцевого самоврядування), до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (частина третя статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави (аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду у справах № 924/1237/17, № 910/4345/18, № 925/226/18, № 910/2491/18).

ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (п. 27 рішення ЄСПЛ від 31 березня 2005 року у справі «Ф.В. проти Франції»(F.W. v. France), заява № 61517/00,).

Отже, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Для того, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який відсутній або всупереч вимог закону не здійснює захисту чи робить це неналежно.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Вказану правову висловлено Верховним Судом у постанові від 06 серпня 2019 року у справі № 910/6144/18.

Із матеріалів справи вбачається, що листом від 21 квітня 2020 року Дніпропетровська місцева прокуратура № 2 звернулась до Дніпровської міської міської ради з листом щодо незаконного вибуття з комунальної власності об`єкта нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 .

Однак, за інформацією Дніпровської міської ради від 27 квітня 2017 року №7/11-1006, заходи реагування не вживалися.

Звертаючись до суду з указаним позовом в інтересах держави, прокурор наголошував на захисті інтересів територіальної громади, як власника спірного майна.

Підставою для звернення прокурора до суду із даним позовом стало безпідставне вибуття із комунальної власності територіальної громади міста Дніпра нерухомого майна житлового фонду, що створило загрозу порушення матеріальної та фінансової основи місцевого самоврядування.

Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування (стаття 143 Конституції України, частина друга статті 327 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою.

З огляду на вказане, апеляційний суд приходить до висновку щодо належного обґрунтування прокурором наявності підстав для звернення до суду з цим позовом.

Щодо вирішення справи по суті.

Колегія суддів наголошує на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до листа-інформації департаменту ЖГ Дніпровської міської ради № 1/12-3719 від 10 березня 2020 року інформація про передачу у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 , відсутня. Свідоцтво про право власності на квартиру на ім`я ОСОБА_3 органом приватизації не видавалося. Згідно з відомостями КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради, станом на 31 грудня 2012 року, в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_5 ) відомості про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_3 , ОСОБА_1 або іншою особою відсутні. ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася ОСОБА_1

30 січня 2020 року, тобто вже після смерті ОСОБА_3 , ПН ДМНО Щетіловою О.В., як державним реєстратором було ухвалено рішення про державну реєстрацію права приватної власності (з відкриттям розділу), індексний номер 50932704 від 03 лютого 2020 року та внесено запис про реєстрацію права власності номер 35299783 за ОСОБА_3

03 лютого 2020 року відповідачці ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру та зареєстровано за нею права власності на квартиру.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно пункту 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

З врахуванням того, що за життя ОСОБА_3 право власності на спірну квартиру не набував, позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора ПН ДМНО Щетілової О.В. від 03 лютого 2020 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

Щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 лютого 2020 року.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

В силу абз. 4 ст. 5, ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам, у тому числі, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. З врахуванням того, що матеріали даної справи містять достатньо доказів стосовно того, що у ПН ДМНО ОСОБА_4 правові підстави для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом були відсутні вказані вимоги також підлягають задоволенню.

Щодо витребування нерухомого майна та як наслідок втручання у право ОСОБА_2 на мирне володіння майном, колегія суддів ураховує наступне.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Вибуття майна з володіння власника на підставі правочину, який визнаний надалі недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).

Положеннями статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Ураховуючи обставини зазначеної справи та наведені вище принципи, які є складовими верховенства права, колегія суддів дійшла висновку, що вибуття майна із комунальної власності поза волею територіальної громади унеможливлює в подальшому на виконання повноважень та завдань територіальної громади міста передати його у користування найменш забезпеченим та найбільш соціально потребуючим категоріям населення територіальної громади. Зазначене свідчить про дотримання справедливої рівноваги (балансу) між загальним інтересом громади та інтересами ОСОБА_2 як особи, яка страждає від такого втручання, і яка не позбавлена можливості відновити своє право у спосіб звернення до ОСОБА_1 з вимогою про відшкодування збитків з підстав, передбачених статтею 661 ЦК України, а тому втручанням у право власності ОСОБА_2 не може вважатися непропорційним та таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відсутні правові підстави для задоволення позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ..

Щодо позовних вимог, пред`явлених до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової Ольги Валеріївни.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою позивача.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зазначено, що спір про скасування рішення щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

В постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №756/9725/19 (провадження № 61-10690св20) вказано, що звертаючись до суду з цим позовом, позивач просив скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру за банком, скільки вважав, що своїми діями державний реєстратор порушив його права та інтереси. При цьому, третіми особами у справі позивач визначив Державне підприємство і банк. За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав. Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Отже, відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Таким чином, у справі, яка переглядається, позов пред`явлено до неналежного відповідача (державного реєстратора), що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, підтверджує те, що спір виник саме з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 таким чином в задоволенні вимог до ПН ДМНО Щетілової О.В. необхідно відмовити у зв`язку з їх пред`явленням до неналежного відповідача.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, взявши до уваги доводі приведені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_5 , ОСОБА_2 третя особа ПН ДМНО Райська Т.М. про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та витребування майна, та про відмову у задоволені позову пред`явленого до ПН ДМНО ОСОБА_4 .

Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи результат розгляду даної справи, в порядку розподілу судових витрат, враховуючи пропорційність задоволених та заявлених позовних вимог з відповідачки ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури слід стягнути судовий збір в розмірі по 20 548, 26 грн. з кожної, за подачу позову, заяви про забезпечення позову та апеляційної скарги та на користь Дніпровської міської ради по 12035.26 грн., з кожної, за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України,суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 31 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Райська Тетяна Максимівна про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та витребування майна задовольнити.

Скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової Ольги Валеріївни (індексний номер рішення 50932704 від 03 лютого 2020 року) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) щодо проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на нерухоме майно - квартиру, загальною площею 33,1 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2101, розташованої за адресою : АДРЕСА_9 ), номер запису про право власності 35299783 від 30 січня 2020 року.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 лютого 2020 року, посвідчене приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою Ольгою Валеріївною і зареєстроване в реєстрі за № 2026, спадкова справа №03/2020, видане на ім`я ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 .

Витребувати від ОСОБА_2 , на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (раніше ж/ АДРЕСА_10 ) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2101.

У задоволенні позову Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах Дніпровської міської ради пред`явленого до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової Ольги Валеріївни відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судовий збір у розмірі по 20 548, 26 грн. з кожної.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Дніпровської міської ради судовий збір у розмірі по 12035.26 грн., з кожної.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 листопада 2022 року.

Головуючий: суддя А.П. Барильська

Судді: Т.Р. Куценко

М.О. Макаров