Справа № 754/9540/13-ц
У Х В А Л А

Іменем України

19 вересня 2022 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Саламон О.Б.

з участю секретаря Вознюка Ю.А.

розглянувши у судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Деснянського РВ ДВС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Архіпова Дениса Миколайовича, стягувач: ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В :

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

Свої вимоги заявник мотивує тим, що 24.09.2013 Деснянським районним судом м.Києва винесено рішення у справі № 754/9540/13-ц про стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання дитини в розмірі 450 грн. щомісячно, яке набрало законної сили 05.10.2013. Весь час він щомісячно сплачує аліменти у встановленій рішенням суду сумі, стягувач жодних претензій до нього не висувала, направлені поштою аліменти на її адресу не повертались, а також стягувач не вчиняла жодних дій, направлених на примусове виконання рішення до грудня 2019 року.

Як зазначає заявник, в серпні 2018 року йому стало відомо, що 25.01.2018 стягувачу було видано виконавчий лист, за яким 23.12.2019 було відкрито виконавче провадження № 69934400 та нараховано заборгованість по аліментам за період з 11.06.2013 по 03.06.2021 в сумі 82 906 грн., а також застосовано низку тимчасових обмежень на підставі ст.ст.11, 71 ЗУ «Про виконавче провадження». Дізнавшись про наведене, 03.11.2021 він звернувся до державного виконавця Архіпова Д.М. із заявою про здійснення розрахунку заборгованості по аліментам з врахуванням сплачених ним аліментів за весь період та надав копії відповідних квитанцій із зазначення про надання оригіналів на вимогу державного виконавця. Однак, станом на час звернення до суду зі скаргою відповіді він не отримав. Натомість, від стягувача поштою він отримав копію розрахунку заборгованості від 16.11.2021, в якому значиться період розрахунку з 06/2013 по 10/2021.

Заявник вважає, що зазначений розрахунок виконано з порушенням норм чинного законодавства та без врахування сплачених ним аліментів в загальному розмірі 42 750 грн., а також зазначив про те, що жодних документів за адресою його зареєстрованого місця проживання йому направлено не було, внаслідок чого він не міг вчасно реалізувати свої права учасника виконавчого провадження, а його повідомлення державного виконавця щодо адреси проігноровано.

Обґрунтовуючи свої вимоги, заявник вказує на те, що стягувач подала документ до виконання 23.12.2019. Оскільки заборгованість за 10 років нараховується за період, який виник з моменту вступу в чинність змін до ст.194 СК України, тобто за 10 років, але не раніше 28.08.2018, то в даному випадку заборгованість повинна нараховуватись з 23.12.2016, враховуючи дату подання документу на виконання, виходячи з норм ст.58 Конституції України. В зв`язку з цим, на думку заявника, заборгованість за період з 06/2013 по 23.12.2016 нарахована неправомірно, з огляду на відсутність законодавчих підстав для обрахування заборгованості за цей період.

Крім того, заявник зазначив про те, що згідно розрахунку заборгованості державних виконавець розрахував заборгованість, виходячи із Ѕ частини прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, в той час, як аліменти стягуто в твердій грошовій сумі. Однак, норма про таке обчислення введена в дію з 28.08.2018. Отже, державний виконавець може обраховувати заборгованість в такому розмірі тільки щодо періоду, який розпочався з 28.08.2018, а до цієї дати виключно суд був наділений правомочностями щодо обрахування розміру аліментів не нижче 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Державний виконавець не наділений правом змінювати розмір аліментів, встановлений рішенням суду, а може провести індексацію у відповідності до ч.2 п.1 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження».

Заявник стверджує, що державний виконавець не надав ніякої відповіді на його письмову заяву та продовжує необґрунтовано нараховувати йому заборгованість, не беручи до уваги сплачені ним суми, про що від дізнався 29.11.2021 при отриманні копії розрахунку від сторони стягувача. В зв`язку з цим заявник просить задовольнити його вимоги та зобов`язати державного виконавця Архіпова Д.М. виконати розрахунок заборгованості по аліментам у виконавчому провадженні № 60934400 з урахуванням сплачених ним сум, підтверджених чеками поштових переказів про перерахування аліментів на користь ОСОБА_2 , та у відповідності до положень щодо набрання чинності законами у часу ст.58 Конституції України, а саме за період з 23.12.2016.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 03.12.2021 скаргу прийнято до розгляду та призначено судове засідання.

08.02.2022 до суду надійшли письмові пояснення стягувача на скаргу на бездіяльність державного виконавця. У даних поясненнях стягувач заперечує проти вимог скарги, посилаючись на те, що починаючи з 2013 року до 2018 року заявник не виконував рішення суду, а саме надсилав поштові перекази, в яких зазначив її неправильну адресу, що позбавляло можливості отримувати поштові перекази, які повертались боржнику. У зв`язку з такими діями заявника вона звернулась за отриманням виконавчого листа для примусового виконання рішення суду, яку в добровільному порядку боржником не виконувалось. Крім того, такі дії боржника продовжуються й надалі, а саме зазначає у переказах різні поштові відділення з метою неотримання нею аліментів на утримання доньки. Стягувач також звернула увагу на те, що надані квитанції не підтверджують факту отримання нею переказу, а деякі з чеків не містять призначення платежу. Крім того, не надано доказів того, що боржнику не направлялась постанова про відкриття виконавчого провадження та що він не був обізнаний про початок примусового виконання рішення суду.

Стягувач вважає, що державний виконавець діяв в межах своїх повноважень, виконуючи свої обов`язки відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», а заявник не надав належних та допустимих доказів отримання нею направлених ним поштових переказів. Відтак, розрахунок боргу зі сплати аліментів на утримання дитини відповідає дійсності та не підлягає перерахунку, а тому вона просить відмовити в задоволенні скарги.

16.02.2022 до суду надійшли пояснення представника заявника ОСОБА_3 , в яких вона наполягає на позиції незворотності дії в часі законів та інших нормативно правових актів з посиланням на рішення Конституційного Суду України. Також, представник заявника зазначила, що божник направляв аліменти належним чином і жодних доказів неотримання цих переказів стягувач не надала. Крім того, у виконавчому листі невірно вказано не тільки адресу боржника, в результаті чого він не отримував документи виконавчого провадження, але і невірно вказано адресу стягувача, її справжня адреса вказана лише у заяві про прийняття виконавчого листа до виконання. У боржника були відсутні інші відомості, як то розрахунковий рахунок стягувача в банківській установі тощо, за якими він міг надсилати аліменти, крім поштової адреси стягувача. Протягом всього періоду з вступу в чинність рішення суду про стягнення аліментів і до моменту, коли боржник дізнався про наявність відкритого виконавчого провадження, він виконував рішення суду єдиним доступним йому способом, а в усіх поштових переказах міститься вказівка про їх цільове призначення аліменти. З урахуванням наведеного представник відповідача вважає, що оскільки нормами чинного законодавства України на боржника не покладено обов`язку доводити по кожному платежу факту отримання стягувачем поштового переказу, то сплата аліментів шляхом направлення грошових поштових переказів на адресу стягувача із зазначенням призначення платежу у якості аліментів є належним виконанням рішення суду. З урахуванням Інструкції з організації примусового виконання рішень, у державного виконавця відсутні підстави не враховувати надані боржником чеки про направлені грошові перекази, оскільки вони є належним виконання рішення суду і підлягають врахуванню державним виконавцем при обчисленні заборгованості по аліментам.

Посилаючись на викладене, представник заявника просить задовольнити скаргу.

22.02.2022 до суду надійшла заява стягувача про пропущення боржником строку звернення до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця. У даній заяві стягувач вказує на те, що боржник був обізнаний про порушення його прав з 03.11.2021, а звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця 30.11.2021, тобто з пропуском строку на подання скарги. При цьому боржник не ставить питання щодо поновлення строку на подання скарги із зазначенням поважних причин пропуску строку на подання скарги за межами 10-ти денного строку. Відтак, стягувач вважає, що заявлені вимоги є необґрунтованими, поданими поза межами строку, який встановлений законодавством на оскарження дій чи бездіяльності державних виконавців, а тому в задоволенні скарги необхідно відмовити повністю.

В судових засіданнях представник стягувача адвокат Сініцина О.П. підтримала вимоги заперечень, наданих до суду у письмовому вигляді.

Державний виконавець Деснянського РВ ДВС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Архіпов Д.М. зазначив про те, що ним, як державним виконавцем, вчинено дії, які відповідають чинному законодавству та, відповідно, Закону України «Про виконавче провадження».

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, встановив наступне.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.09.2013 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 450,00 грн. щомісячно, із наступною індексацією згідно чинного законодавства України до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 11.06.2013.

25.01.2018 на виконання вказаного рішення було видано виконавчий лист.

23.12.2019 стягувач ОСОБА_2 звернулась до Деснянського РВ ДВС м.Києва ГТУЮ у м.Києві з заявою про примусове виконання вказаного виконавчого листа, на підставі якої 23.12.2019 було відкрито виконавче провадження № 60934400.

03.11.2021 заявник ОСОБА_1 звернувся до Деснянського РВ ДВС у м.Києві ЦМУЮ МЮ (м.Київ) з заявою про проведення розрахунку заборгованості по аліментам та врахування сплачених аліментів за наданими документами.

Станом на час розгляду справи відповідь на вказану заяву не надано.

В той же час, згідно розрахунку заборгованості по аліментам від 16.11.2021, заявник має заборгованість зі сплати аліментів за період з 06/2013 станом на 01.11.2021 в розмірі 89 120 грн.

Заявник просить задовольнити його вимоги та зобов`язати державного виконавця Архіпова Д.М. виконати розрахунок заборгованості по аліментам у виконавчому провадженні № 60934400 з урахуванням сплачених ним сум, підтверджених чеками поштових переказів про перерахування аліментів на користь ОСОБА_2 , та у відповідності до положень щодо набрання чинності законами у часу ст. 58 Конституції України, а саме за період з 23.12.2016, вказуючи на неправильність такого розрахунку та неврахування наданих квитанцій відповідно до заяви від 03.11.2021 та його невідповідність нормам законодавства.

Стягувач проти вказаних тверджень заперечувала, вважаючи скаргу необґрунтованою та недоведеною.

Суд вважає, що доводи заявника знайшли свою часткове підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з ч.3 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Згідно зі ст. 18 вказаного закону, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

У відповідності до ч. 5 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей

Крім того, за положеннями ч.ч. 3, 4, 8 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Ч.3 ст. 195 СК України визначено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору судом.

Ч.1 ст. 194 СК України у редакції, що діяла на момент ухвалення рішення про стягнення аліментів, було передбачено, що аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.

Законом Закону України від 03 липня 2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28 серпня 2018 року (далі - Закон № 2475-VIII) до частини першої статті 194 СК України були внесені зміни і зазначена норма права викладена у такій новій редакції: «Аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання».

Звернувшись до суду з даною скаргою, заявник вказує на те, що нарахована державним виконавцем заборгованість стосується періоду з червня 2013 року по 23.12.2016, в який діяла норма СК України в тій редакції, яка передбачала стягнення аліментів за минулий час не більше як за три роки, виходячи з дати пред`явлення виконавчого документа до виконання, а тому саме ця норма підлягає застосуванню в цій справі в силу вимог ст. 58 Конституції України.

Суд відхиляє вказані доводи, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 висловлено думку, що за змістом ч.1 ст. 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

У теорії права допускається можливість застосування до триваючих відносин до їх завершення нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду - «переживаючої» (ультраактивної) дії нормативно-правових актів. Водночас таке застосування повинно бути чітко обумовлено при прийнятті відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм.

Правова визначеність як елемент верховенства права не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. На думку Конституційного Суду України, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абз. 4 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018).

З урахуванням наведених положень закону та рішень Конституційного Суду України наявні підстави для висновку, що державний виконавець зобов`язаний був застосувати саме ту правову норму, сформульовану в законі, яка була чинною на момент вчинення ним відповідної процесуальної дії, зокрема й здійснення розрахунку розміру заборгованості за аліментами.

Суд враховує, що незалежно від моменту пред`явлення виконавчого листа до виконання у заявника ОСОБА_1 існував обов`язок зі сплати аліментів, починаючи з 11.06.2013 відповідно до рішення суду, отже дії державного виконавця з обрахування розміру заборгованості за 10 років до подання виконавчого листа до виконання не встановили для заявника нового обов`язку, що не був передбачений судовим рішенням або законом.

Так само у державного виконавця відсутні повноваження під час вчинення процесуальних дій з виконання судового рішення застосовувати нечинне положення закону на момент вчинення ним відповідної процесуальної дії.

Доводи скарги щодо самостійної зміни державним виконавцем суми мінімального розміру при стягнення аліментів з 30% до 50% за період з червня 2013 року по 28.08.2018, то вони також не можуть бути прийняті в якості підстав для задоволення скарги.

Аналіз змісту ст.192 СК України свідчить, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до ст. 192 СК України.

Проте, зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до ст.192 СК України, але є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості.

Законом України № 2574-VIII від 3 липня 2018 року ч.1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення (правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Сулу від 4 березня 2020 року у справі № 682/3112/18.).

Отже, суд приходить до висновку про те, що державний виконавець, розраховуючи заборгованість по аліментам, правильно виходив із мінімально граничного розміру аліментів на рівні 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В той же час, вимоги скарги обґрунтовані і тим, що державним виконавцем не враховано квитанції про сплату аліментів шляхом поштових переказів їх стягувачу, що були надані до органу виконавчої служби відповідно до заяви від 03.11.2021.

Суд погоджується з даними доводами та приймає їх до уваги.

Згідно п. 4 розділу ХVІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за № 512/5, розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із : звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Як вбачається з матеріалів справи, заявником 03.11.2021 державному виконавцю надано ряд квитанцій за період з 2013 року по 2021 рік, в яких міститься прізвище отримувача « ОСОБА_5 », вид платежу «аліменти», місце призначення « НОМЕР_1 Київ».

Проте, як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 16.11.2021 року, вказані квитанції державним виконавцем не враховано. Також, заявнику не надано відповіді на його заяву від 03.11.2021 із зазначенням мотивів відхилення цих квитанцій для врахування при обрахунку заборгованості. Крім того, факт ігнорування наданих документів про переказ аліментів підтверджується і розрахунком заборгованості від 01.02.2022, тобто, бездіяльність державного виконавця є триваючою.

Відтак, суд вважає обґрунтованими вимоги скарги про зобов`язання державного виконавця Архіпова Д.М. виконати розрахунок заборгованості по аліментам у виконавчому провадженні № 60934400 з урахуванням сплачених ним сум, підтверджених чеками поштових переказів про перерахування аліментів на користь ОСОБА_2 .

При цьому суд відхиляє доводи стягувача щодо неотримання нею аліментів та щодо неправомірних дій заявника при їх переказі з метою уникнення сплати, оскільки на підтвердження цих доводів належних доказів стягувачем не надано.

Так, надане повідомлення про надходження поштового переказу від 30.05.2014 дійсно містить помилку в номері квартири стягувача, проте, це не доводить факту неотримання суми аліментів. Що ж стосується повідомлень з УДППЗ «Укрпошта», то суд зауважує, що вони стосується одного і того ж грошового переказу № 026376923, яке 31.10.2021 надійшло до відділення № 02232, 07.12.2021 надійшло до відділення № 02097, 04.01.2022 надійшло до відділення № 02064. Крім того, як свідчать надані квитанції, всі грошові перекази до цього періоду направлялись до поштового відділення № 02323. Той факт, що вказаний переказ в подальшому УДППЗ «Укрпошта» перенаправлявся до інших відділень не свідчить про наявність вини в цьому заявника. Крім того, суд зауважує, що в заперечення проти скарги з посиланням на невиконання заявником рішення суду зі сплати аліментів, починаючи з червня 2013 року, стягувачем надано лише ці два документи. Інших доказів, які б свідчили про систематичне та свідоме невиконання заявником рішення суду протягом цього періоду, стягувачем суду не надано.

Що ж стосується заяви стягувача про пропущення боржником строку звернення до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця, то вона не може бути врахована судом, з огляду на таке.

Так, ст. 449 ЦПК України встановлено строк для звернення зі скаргою, зокрема скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

У пункті 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що передбачений законом строк звернення до суду є процесуальним, може бути поновленим за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

У пункті 17 наведеної вище постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ судам роз`яснено, що справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими ст. 386 ЦПК України (2004 року), наразі ст. 450 ЦПК України.

У даній заяві стягувач посилається на пропуск заявником строку звернення до суду із заявою про оскарження бездіяльності державного виконавця, а тому просить відмовити в задоволенні скарги.

Проте, суд зауважує, що строк звернення до суду є процесуальним строком, а не позовною давністю, і правовим наслідком пропуску такого строку відповідно до вимог статей 126, 449 ЦПК України, роз`яснень наведеної вище постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ є залишення скарги без розгляду і заборона вирішувати скаргу по суті. Такі висновки викладені також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від: 18 листопада 2020 року у справі № 466/948/19, провадження № 61-16974св19; 03 листопада 2021 року у справі № 2608/20647/12, провадження № 61-5702св21 та багатьох інших.

Крім того, судом не встановлено пропуску строку заявником, оскільки суд вважає, що такий строк має обчислюватись з моменту надання відповіді на заяву боржника про проведення перерахунку від 03.11.2021. Проте, враховуючи відсутність надання такої відповіді є можливим рахувати такий строк з моменту отримання заявником розрахунку заборгованості по аліментам від 16.11.2021. Твердження заявника про отримання цього розрахунку від стягувача 29.11.2021 стороною стягувача належним чином не спростовано. Відтак, оскільки з даною скаргою заявник звернувся 30.11.2021, то строк звернення до суду ним не пропущено.

Суд звертає увагу і на те, що суб`єкт оскарження, будучи достовірно обізнаним про розгляд скарги в суді, жодних письмових пояснень чи доказів не надав, доводів скарги не спростував, хоча мав достатньо часу та можливостей для реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків.

Суд також звертає увагу, що заявником не висуваються вимоги про скасування розрахунку заборгованості по аліментам або про визнання його неправомірним тощо.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.

Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» у разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість вимог скарги, оскільки судом встановлено порушення прав заявника шляхом неврахування квитанцій про сплату аліментів при обчисленні розміру заборгованості з їх сплати. Інші доводи та твердження сторони стягувача на висновки суду не впливають і підстав для відмови в задоволенні скарги в іншій частині чи повністю не дають.

Відтак, суд приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню в частині зобов`язати державного виконавця Архіпова Д.М. виконати розрахунок заборгованості по аліментам у виконавчому провадженні № 60934400 з урахуванням сплачених ним сум, підтверджених чеками поштових переказів про перерахування аліментів на користь ОСОБА_2 . В решті вимог скарги належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 81, 447-451 ЦПК України, ЗУ «Про виконавче провадження», суд, -

У Х В А Л И В :

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Деснянського РВ ДВС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Архіпова Дениса Миколайовича, стягувач: ОСОБА_2 задовольнити частково.

Зобов`язати державного виконавця Архіпова Дениса Миколайовича виконати розрахунок заборгованості по аліментам у виконавчому провадженні № 60934400 з урахуванням сплачених ОСОБА_1 сум, підтверджених чеками поштових переказів про перерахування аліментів на користь ОСОБА_2 .

В задоволенні інших вимог скарги відмовити.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 19.09.2022

Суддя О.Б. Саламон