Справа № 755/2573/22
"02" серпня 2022 р. м. Київ
Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
Головуючого судді - САВЛУК Т.В.
за участі секретаря Бурячек О.В.,
учасники справи:
представник позивача - адвокат Малий В.В.,
відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - не з`явились,
представник третьої особи Дніпровської РДА м. Києва - не з`явився,
законний представник третьої особи
неповнолітньої ОСОБА_4 - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, в залі суду, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову, - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, неповнолітня ОСОБА_4 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зобов`язати вчинити певні дії,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з вимогами: «Визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Зобов`язати органи реєстрації внести інформацію до Єдиного державного демографічного реєстру про зняття з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 », що є предметом позову.
24 травня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження до підготовчого судового засідання.
29 червня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залучення Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації та неповнолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі законного представника ОСОБА_1 , батька дитини,- до участі у справі в процесуальному статусі - третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
13 липня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про задоволення заяви представника позивача - адвоката Малий В.В. про витребування доказів.
Зобов`язано Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби надати інформацію про перетинання державного кордону України громадянами України ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з 01 січня 2012 року та до дати надання відповіді на витребувану судом інформацію.
13 липня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Згідно з частин 1-2 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.
Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
Під час розгляду справи, відповідачі не скористалися процесуальним правом подати відзив на позов з викладенням своєю позиції щодо заявлених вимог та долучити докази на підтвердження (спростування) заявлених вимог.
Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. ( ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України)
Позивач та його представник - адвокат Малий Віктор Вікторович в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та на підставі зібраних у справі доказів, додатково пояснили, що 13 липня 1982 року на ім`я ОСОБА_5 видано ордер № 958, на вселення в квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з 3-х кімнат, разом з членами сім`ї: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва за № 74611964 від 29 листопада 2021 року, на дату надання відповіді у житловому приміщенні зареєстровані: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , мати позивача та відповідачів. На даний час фактично в квартирі проживає позивач разом з неповнолітньою донькою, інші зареєстровані особи - відповідачі у справі, рідні сестри позивача, протягом тривалого часу в квартирі не проживають, свого часу вони добровільно залишили квартиру, забравши свої особисті речі, влаштували своє особисто життя, вийшли заміж та змінили місце проживання, наміру повертатись до квартири, де вони зареєстровані відповідачі не мають, їх фактичне місце проживання позивачу невідоме. В свою чергу позивач наголосив, що самостійно несе витрати на утримання житла, сплачує житлово-комунальні послуги з урахуванням відповідачів, утримує житло в належному стані, однак зважаючи на тривалість відсутності відповідачів за місцем реєстрації наявні підстави визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням , та зняти з реєстраційного обліку.
Відповідачі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належними чином, процесуальними правами подати відзив на позов та докази на спростування заявлених вимог не скористалися.
Представник третьої особи Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації - Ляхова Яна Юріївна, в судове засідання не з`явилася, представник подала до суду пояснення на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, з урахуванням правового статусу житла, квартира не приватизована та перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Києва, та просила розглядати справу у відсутність представника третьої особи та ухвалити рішення згідно чинного законодавства України.
Законний представник третьої особи - неповнолітньої ОСОБА_4 - ОСОБА_1 , в судовому засіданні висловив свою позицію від імені третьої особи на підтримку заявлених вимог, просив позов задовольнити з підстав наведених представником у його виступі в процесуальному статусі позивача, та на підставі наявних у справі доказів зібраних у справі.
Таким чином, вислухавши пояснення позивача та його представника, свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомленні ним обставини, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дають підстави для ухвалення судового рішення, виходячи з наступного.
Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі ст. 58 Житлового кодексу України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Ордер - правоустановлюючий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, до компетенції якого входить прийняття рішення про надання житла та видача документа, який є єдиною правовою підставою на вселення громадянина особисто або з його сім`єю у жиле приміщення.
13 липня 1982 року на ім`я ОСОБА_5 видано ордер № 958, на вселення в квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з 3-х кімнат, разом з членами сім`ї: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с. 5)
Відповідно до положень статтей 64, 65 Житлового кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва щодо зареєстрованих/знятих з реєстрації осіб у житловому приміщені за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 (зареєстрована з 06 липня 1984 року), ОСОБА_3 (зареєстрована з 09 грудня 199 року).
Статтею 71 Житлового кодексу Української РСР передбачена можливість збереження жилого приміщення за відсутніми наймачами або членами їх сімей протягом шести місяців або протягом більш тривалого часу при наявності конкретних обставин, перелічених також в ст. 71 цього ж кодексу, зокрема призовна та строкова військова служба, тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням, поміщенням дитини (дітей) на виховання в дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника, виїздом у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна (піклувальника), влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги, виїзду на лікування в лікувально-профілактичний заклад, взяття під варту або засудження).
Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.
Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає.
Під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло.
Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.
Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем проживання члена сім`ї власника житла понад один рік, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки.
Частиною 3 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Виходячи зі змісту п. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
На підтвердження факту відсутності відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , позивачем долучено Акт від 08 червня 2021 року, 08 серпня 2021 року, 26 листопада 2021 року, складені мешканцями будинку АДРЕСА_3 - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які затверджено начальником ЖРЕО-412 Андрєєвим В.О. (а.с.8-13)
Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.90 Цивільного процесуального кодексу України)
Для доведення обставин відсутності відповідачів за фактичним місцем реєстрації, позивачем заявлено клопотання про виклик свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які в судовому засіданні пояснили, що є мешканцями будинку АДРЕСА_3 , проживають по сусідству з квартирою де проживає родина позивача, знайомі з кожним членом їх сім`ї, відповідачі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , рідні сестри позивача, з дитинства мешкали в цій квартирі, однак після досягнення повноліття сестри почали жити власним життям, залишили квартиру, до батьків не навідувались, де вони проживають на даний час свідкам невідомо. Свідки підтвердити, що на прохання позивача особисто підписували акти про не проживання відповідачів в квартирі, оскільки дійсно відповідач ОСОБА_2 не проживає в цій квартирі з 2002 року, а відповідач ОСОБА_3 - з 2018 року, ці обставини зафіксовано в актах, які вони підписали, їх паспортні дані перевірено та підписи засвідчено начальником ЖРЕО-31.
Як роз`яснено у п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 р. за №2 «Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо)
Крім даних встановлених на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, пояснень свідків, серед допустимих письмових доказів слід відокремити належним чином завірений акт про не проживання особи за місце реєстрації протягом певного періоду часу; особистої заяви особи про вибуття з місце реєстрації на інше постійне місце проживання.
Для доведення обставин відсутності відповідачів за фактичним місцем реєстрації, позивачем заявлено клопотання про витребування з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформації відносно відповідачів щодо перетин кордону України, на виконання ухвали суду повідомлено, що станом на 13 липня 2022 року відповідач ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , неодноразово перетинала державний кордон України в період 2020-2021 рік остання дата виїзду - 15 червня 2021 року о 14 год. 14 хв. год., інформації щодо повернення на територію України, відсутня, а відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , неодноразово перетинала державний кордон України протягом 2021 року -останній виїзд 06 квітня 2022 року о 04 год. 13 хв., та повернулася 06 квітня 2022 року о 22 год. 10 хв.
Відповідно до статті 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів судом встановлено, що відповідачі у строк понад шість місяців не проживають в житловому приміщенні, ці обставини не спростовано відповідачами, які не скористалися процесуальним правом подати відзив на позов та долучити докази на спростування заявлених позовних вимог.
У постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 Пленум Верховного Суду України підкреслив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Відповідачами не надано доказів того, що існували поважні причини їх відсутності в житловому приміщенні у строк протягом більше шести місяців, відносно зміни відповідачами місця проживання з причин, які визначенні чинним законодавством як такі, що передбачають збереження права на це житло протягом більш тривалого періоду, передбачених пунктами 1 - 7 частини 3 статті 71 Житлового кодексу Української РСР.
Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що позивач або члени його сім`ї перешкоджали відповідачам у користуванні житловим приміщенням, а в свою чергу відповідачами вживались заходи щодо усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення до квартири та застосування інших способів захисту, передбачених чинним законодавством, для відновлення порушених житлових прав.
За наведених обставин, надавши оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання відповідачів, кожного окремо, такими, що втратили право користування житловим приміщення, у зв`язку з їх відсутністю за місцем реєстрації понад строки, встановлені статтею 71 Житлового кодексу Української РСР, є доведеними та підлягають задоволенню.
Відносно вимог позивача щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку, суд не вбачає підстав для їх задоволення, з огляду на наступне.
Виходячи з положень ч. 1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином, зняття осіб з реєстрації місця проживання є способом виконання судового рішення у разі задоволення вимог щодо визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та віднесено до компетенції державного органу реєстрації, а не суду.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України)
Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України)
Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову, - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, неповнолітня ОСОБА_4 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зобов`язати вчинити певні дії, підлягає частковому задоволенню з підстав, наведених у мотивувальній частині судового рішення.
Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд присуджує стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в рівних частках, на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 992,40 гривень, тобто по 496,40 грн. з кожного, які сплачено позивачем за подання позову до суду.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 47, 129 Конституції України, статями 7, 58, 64, 65, 71, 72 Житлового кодексу УРСР, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», статтями 2, 4, 12, 76-82, 89, 263-265, 274-279, 280, 284, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову, - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, неповнолітня ОСОБА_4 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зобов`язати вчинити певні дії, - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 (індивідуальні дані фізичної особи: дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , останнє відоме місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Визнати ОСОБА_3 (індивідуальні дані фізичної особи: дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , останнє відоме місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмір 496 гривень 40 копійок.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмір 496 гривень 40 копійок.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.