Справа № 495/1612/22
З а о ч н е р і ш е н н я
20 грудня 2022 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області
в складі головуючого одноособово - судді Шевчук Ю.В.,
за участю секретаря - Бучка В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород-Дністровському Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Третя особа - орган опіки Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання дитини,-
Позивач ОСОБА_1 25.03.2022 року звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , Третя особа - орган опіки Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання дитини.
Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що з відповідачем ОСОБА_2 вони перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 січня 2022 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 , виданого 25.08.2016 року Чорноморським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №464.
Після розлучення, дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав з відповідачем ОСОБА_2 , позивач добровільно надавав відповідачу матеріальну допомогу на утримання сина та приймав участь у його вихованні.
З 24.02.2022 року у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України відповідач ОСОБА_2 виїхала за кордон, залишивши малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .
На даний час дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 мешкає в сім`ї батька ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Враховуючи вищезазначене, задля забезпечення інтересів неповнолітньої дитини сторін, оскільки відповідач ухиляється від визначення місця проживання їх спільної дитини з позивачем у позасудовому порядку, позивач звертається до суду з позовом та просить визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, однак надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явилася, про час та дату судового засідання була повідомлена належним чином, причини неявки не відомі.
В судове засідання представник третьої особи орган опіки Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області не з`явився, однак надав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, просив ухвалити рішення з урахуванням наданого висновку органу опіки та піклування, а також інтересів дитини.
Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.
Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.
Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 січня 2022 року по справі №495/7495/21 було розірвано шлюб між сторонами.
Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 , виданого 25.08.2016 року Чорноморським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №464.
З 24 лютого 2022 року у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України мати дитини ОСОБА_2 виїхала за кордон, залишивши малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .
На теперішній час дитина ОСОБА_3 мешкає в сім`ї батька ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Умови проживання батька ОСОБА_1 задовільні, придатні для виховання і розвитку дитини, про що спеціалістом служби у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області та фахівцем, відповідальним за проведення оцінки потреб Чорноморського міського центру соціальних служб було складено акт обстеження житлово-побутових умов проживання та акт оцінки потреб. Квартира з усіма зручностями, облаштована меблями та побутовою технікою. Дитина ОСОБА_3 має окрему кімнату, ліжко, в достатній кількості є одяг, взуття, продукти харчування.
За інформацією КНП «Чорноморська лікарня» Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області з дитиною на прийом до лікаря-педіатра звертається як матір, так і батько дитини, які сумлінно виконують усі призначення та рекомендації лікаря.
За інформацією Чорноморського ліцею №7 Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області ОСОБА_3 навчається у ліцею з 01 вересня 2022 року. Дитина завжди охайна, доглянута. Батько ОСОБА_1 спілкується з педагогами, цікавиться шкільним життям сина.
Мати ОСОБА_2 з ліцеєм зв`язок не підтримує, успіхами дитини не цікавиться.
Мати ОСОБА_2 надала до служби у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області письмову заяву, в якій зазначила, що вона не заперечує, щодо проживання сина ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 .
Згідно Висновку виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, як органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виходячи з інтересів дитини, доцільно визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 .
До правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосовує наступні норми права.
Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
У відповідності із вимогами ст.153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Згідно ч. 1-2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно вимог ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.
Відповідно до положень ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
А відповідно до ч. 3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).
Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.
Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.
Верховний суд у своїй Постанові від 26.07.2021 року по справі № 202/7256/19 дуже слушно зазначив, що в більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей.
Таким чином, ураховуючи вказаний вище висновок Великої Палати Верховного Суду,вимоги статті 51 Конституції України, статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, статті 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду.
Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом при розгляді справ про визначення місця проживання дитини.
Позивачем ОСОБА_1 створені безпечні умови формування дитини, як особистості, забезпечено в сімейному оточенні дитини врівноважений психологічний стан, мати забезпечує розвиток дитини у безпечному, спокійному середовищі.
З урахуванням наведеного, суд погоджується та підтримує висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини з батьком - ОСОБА_1 .
Керуючись ст.2,4-5, 12-13, 43,82,83,89, 259,263-265,268,273,274,279,354 ЦПК України, ст. 160 -161 СК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Третя особа - орган опіки Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання дитини - задовольнити.
Визначити місце проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 за його фактичним місцем мешкання: АДРЕСА_2 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його підписання.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Повний текст рішення суду складено 21.12.2022 року.

Суддя: