ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 вересня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/2615/19

Головуючий у першій інстанції Хоменко Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/789/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.

секретар: Патук А.А.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком з господарськими спорудами шляхом виселення (суддя Хоменко Л.В.), ухвалене о 14 год. 01 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 10 червня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні належним йому житловим будинком з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення із будинку: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позов мотивовано тим, що позивач є власником вказаного житлового будинку з надвірними будівлями на підставі договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2017 року. За зазначеною адресою без реєстрації проживають відповідачі, з якими ОСОБА_1 не знайомий і які ніколи не були членами його сім`ї в розумінні ст.3 СК України та ст.64 ЖК України.

ОСОБА_2 звернулася із зустрічною позовною заявою про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 20 жовтня 2017 року, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , недійсними, яку ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 08 липня 2020 року було повернуто заявнику.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що права колишнього власника житла та членів його сім`ї, відповідачів по справі, також підлягають захисту і позбавлення їх права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідачів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що не всі встановлені судом обставини відповідають матеріалам справи, а покази свідків, відображені в рішенні, не в повній мірі відповідають тим обставинам, які вони повідомляли в судовому засіданні. Позивач наголошує, що він є добросовісним набувачем земельної ділянки площею 0,1032 га та житлового будинку з надвірними будівлями, які розташовані по АДРЕСА_1 , на момент укладення договорів купівлі-продажу ні житловий будинок, ні земельна ділянка під обмеженнями не перебували, в будинку зареєстрованих осіб не було. Вважав, що право проживання є похідним від права власності. Придбавши домоволодіння, не брав на себе ніяких зобов`язань по забезпеченню житлом відповідачів, кожен з яких має можливість проживати за адресами, де вони зареєстровані. Крім того, син ОСОБА_4 надав нотаріально посвідчену згоду на проживання матері в своєму будинку. За доводами ОСОБА_1 , поведінка ОСОБА_2 є явно суперечливою, спрямованою на втручання у право власності іншої особи на шкоду її правам та охоронюваним законом інтересам, що слідує з безперечного факту, що остання подавала безпідставні позови до всіх набувачів спірного житлового будинку, в тому числі до банку «Богуслав», ОСОБА_5 , ОСОБА_1 з метою продовження самоправного користування будинком. Це також слідує з того, що дана справа, яка в силу вимог ст.274 ЦПК України є малозначною і підлягала розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядалася в загальному провадженні більше двох років через дії відповідачів, які, зловживаючи процесуальними правами, затягували розгляд справи. Позивач вказує, що має повне право на володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд, а також має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї і не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, в тому числі шляхом виселення відповідачів з належного йому житлового будинку. ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції невірно оцінив інтереси власника та особи, яка підлягає виселенню, на предмет пропорційності втручання у право на житло в площині ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і ст.1 Першого протоколу до згаданої Конвенції, відповідно в даному випадку повинен був прийти до висновку про перевагу захисту інтересів власника, який є добросовісним набувачем, що придбав спірний будинок у фізичної особи, а не у банка «Богуслав».

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відповідачка посилається, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося шляхом позасудового врегулювання спору, а саме шляхом продажу ПАТ «Банк «Богуслав» (іпотекодержателем) від свого імені в порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку», а тому банк повинен був повідомити покупця про обтяження будинку у вигляді проживання у ній іпотекодавця та членів його сім`ї. Крім того, банк при реалізації предмета іпотеки мав виконати вимоги ч.2 ст.109 ЖК УРСР, оскільки на час продажу предмета іпотеки вона містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення. За доводами ОСОБА_2 , житловий будинок з надвірними будівлями та земельна ділянка, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , був набутий не за рахунок кредитних коштів, а тому позичальника та членів її сім`ї, що мешкають у вказаному будинку, не може бути виселено з нього без надання іншого житлового приміщення. Відповідач вважає, що новий власник має право на відновлення своїх прав шляхом звернення до банку з позовом про відшкодування шкоди, якщо той неналежним чином виконав обов`язок щодо інформування покупця нерухомого майна про його обтяження, чи шляхом звернення з вимогами про виконання банком обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків, чого ОСОБА_5 не зробив. ОСОБА_2 звертає увагу, що відповідачі не мають іншого житла для постійного проживання, окрім спірного будинку, де всі і проживають.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 20 жовтня 2017 року ОСОБА_5 продав та передав у власність ОСОБА_1 , а останній купив та прийняв у власність за ціною та на умовах, визначених цим договором, житловий будинок «А-2» з надвірними будівлями: сарай «Б-1», площею 5,4 кв.м, вбиральня «б-1», гараж «Г-1» площею 56,3 кв.м, колодязь «К1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 301,6 кв.м, житловою площею -109,9 кв.м (а.с.7-9 т.1).

Згідно з довідкою виконкому Черниської сільської ради від 28 травня 2019 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в якому в даний час ніхто не зареєстрований (а.с.10 т.1).

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звертався до Чернігівського районного відділення поліції із заявою про те, що невідомі особи не допускають його до користування будинком в АДРЕСА_2 . В ході проведення перевірки було з`ясовано, що за вказаною адресою проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.5, 11 т.1).

З матеріалів справи вбачається, що постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року скасовано рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 21 лютого 2017 року, додаткове рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 квітня 2017 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 07 вересня 2017 року і ухвалено нове рішення; у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ПАТ «Банк Богуслав», про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, виселення, відшкодування майнової шкоди відмовлено. У ході розгляду вказаної справи встановлено, що 30 травня 2012 року між ПАТ «Банк Богуслав» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір. Того ж дня, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_2 належним чином не виконала, у зв`язку з чим банк задовольнив свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом його продажу від свого імені в порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку». 09 грудня 2015 року між ПАТ «Банк Богуслав» та ОСОБА_5 укладено договори купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки (а.с.81-91 т.2).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки за вказаною адресою. Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 29 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.2-5, 45-49 т.2).

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком з господарськими спорудами шляхом виселення, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У спірних правовідносинах права позивача, як власника спірного житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19) підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, дійшла висновку, що втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном та таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло повинно здійснюватися з дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар (принцип пропорційності).

Висновок суду першої інстанції, що виселення відповідачів із спірного житла не відповідає пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованим і факт добросовісності набуття позивачем спірного житлового будинку вказаного висновку не спростовує.

Доводи ОСОБА_1 , що суд першої інстанції невірно оцінив інтереси власника та особи, яка підлягає виселенню, на предмет пропорційності втручання у право на житло, не заслуговують на увагу, оскільки за матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 зазначене житло придбала не за кредитні кошти, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 іншого житла не мають.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, нотаріально посвідчена заява ОСОБА_6 про те, що у випадку задоволення позовних вимог він гарантує проживання його матері ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 , не є тим документом, який гарантує забезпечення ОСОБА_4 іншим житловим приміщенням.

Посилання позивача, що кожен з відповідачів має можливість проживати за адресами своєї реєстрації, жодними доказами не підтверджено. Натомість з матеріалів справи вбачається, що відповідачі тривалий час проживають саме в будинку АДРЕСА_2 і вказане житло вважають своїм єдиним місцем проживання.

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 , що ОСОБА_2 подавала безпідставні позови до всіх набувачів спірного житлового будинку з метою продовження самоправного користування будинком, оскільки статтею 55 Конституції України та статтею 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому жодним судовим рішенням не було встановлено зловживання ОСОБА_2 своїми процесуальними правами. Той факт, що судовими рішеннями було відмовлено у задоволенні її позовних вимог, не свідчить про те, що поведінка позивачки була спрямована на втручання у право власності іншої особи на шкоду її правам та охоронюваним законом інтересам.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 15 вересня 2022 року.

Головуючий: Судді: