РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 року

м. Рівне

Справа № 557/1674/21

Провадження № 22-ц/4815/833/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Вейтас І. В., Майданіка В. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 28 березня 2022 року у складі судді Пацка Д. В., ухвалене в смт. Гоща Рівненської області о 12 годині 36 хвилин, повний текст рішення складено 01 квітня 2022 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 через свого представника адвоката Омельчука Дениса Володимировича звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вони з відповідачем є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . від народження дитини вони проживають окремо з її батьком, і останній не несе витрат на утримання дочки, що є його батьківським обов`язком. Дитина сторін проживає разом з позивачкою і перебуває на її утриманні. Просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від всіх доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 28 березня 2022 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частина доходів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з наступною індексацією відповідно до закону, починаючи з 19.10.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення суду в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 908 грн. 00 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом обов`язком батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття, та обґрунтовано тим, що відповідач є фізично здоровою особою працездатного віку та спроможний і зобов`язаний утримувати свою неповнолітню дитину незалежно від працевлаштування, наявності постійного заробітку чи доходу.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує, що він не є біологічним батьком неповнолітньої дитини, хоча формально згідно свідоцтва про народження значиться таким. Зазначає, що його було введено в оману позивачкою щодо його батьківства відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 . Додає, що про те, що він не є біологічним батьком цієї дитини, він дізнався уже після укладення шлюбу зі слів самої позивачки. Пояснює, що мав намір подати до Рівненського міського суду позов про оспорювання батьківства, однак йому стало відомо, що з аналогічним позовом до нього та ОСОБА_5 звернувся сам біологічний батько дитини, ОСОБА_6 , виявивши бажання визнати своє батьківство. З зв`язку з цими обставинами він вирішив не подавати позов про визнання свого батьківства, однак заявив клопотання про зупинення провадження у справі, у зв`язку з тим що на момент подачі цього клопотання в Рівненському міському суді Рівненської області була зареєстрована справа №568/2213/22 за позовом ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Рівненський відділ ДРАЦС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Львів) до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження дитини та усунення перешкод у вільному побаченні з дитиною, у її вихованні, із визначенням способів участі у вихованні дитини, проте суд клопотання відхилив, справу не зупинив. Оскільки щодо малолітньої дитини проводиться процедура оспорювання батьківства, вважає, що за таких обставин не зобов`язаний нести витрати та сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 . З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким закрити провадження у справі або залишити позовну заяву без розгляду.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_4 адвокат Омельчук Денис Володимирович вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу відхилити.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони по справі є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Рівненським відділом ДРАЦС Рівненського району Рівненської області (а.с. 9).

Сторони проживають окремо.

Дитина сторін проживає із матір`ю та перебуває на її утриманні, що підтверджується Актом обстеження умов проживання від 03.11.2021 року, виданого Службою у справах дітей Рівненської міської ради Рівненської області.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ч. 1 ст. 182 СК України, при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружину, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення.

За положеннями ч. 2 ст. 182 СК України розмір визначала, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Статтею 7 Закону України «Про Державний Бюджет України на 2022 рік» установлено, що прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років: з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривня, з 1 грудня - 2272 гривні. Тобто, для забезпечення гармонійного розвитку дітей кожному з батьків з 1 січня 2022 року необхідно на їх утримання надавати не менше 1050 грн., станом на 1 липня 2022 року - 1100,5 грн.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулює дані правовідносини, апеляційний суд приходить до переконання, що визначений місцевим судом розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання їхніх дітей є достатнім та справедливим.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд також враховує закріплений ст. 141 СК України принцип рівності обов`язків батька і матері щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення аліментів на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини з огляду на те, що апелянт не є її біологічним батьком.

Як зазначалося вище, Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Рівненським відділом ДРАЦС Рівненського району Рівненської області підтверджується, що батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 , відповідач у справі.

Свідоцтво про народження є належним та достовірним документальним доказом на підтвердження того, хто є батьками дитини. Це свідоцтво не анульоване, не оскаржене, є чинним, і його достовірності не спростовують посилання позивача на те, що інша особа прагне встановити своє батьківство щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якої у документах вказаний саме відповідач. Оскільки батьківство іншої особи щодо неповнолітньої Арісси не встановлене у визначеному законом порядку та процедурі, саме відповідач вважається батьком цієї дитина і в цій якості згідно закону зобов`язаний сплачувати аліменти.

Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулює дані правовідносини, апеляційний суд приходить до переконання, що визначений місцевим судом розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання дітей до досягнення ними повноліття, є достатнім та справедливим, не порушує прав як платника, так і отримувача аліментів.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом

на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 28 березня 2022 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 вересня 2022 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Вейтас І. В.

Майданік В. В.