КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9662/2022
Справа № 756/7458/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвали Оболонського районного суду м. Києва в складі судді Шевчука А.В., постановлені в м. Київ 30 листопада 2021 року та 31 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства енергетики України про скасування наказу про припинення повноважень виконуючого обов`язки директора, поновлення на посаді виконуючого обов`язки директора,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив скасувати наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 40-к/к від 27 травня 2019 року про припинення повноважень виконуючого обов`язки директора ДП Український науково-дослідний інститут нафтопереробної промисловості "МАСМА" ОСОБА_1 та поновити його на посаді.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року провадження в справі закрите на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України як таке, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 31 грудня 2021 року заяву ОСОБА_1 про передачу за встановленою юрисдикцією справи залишено без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалами суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на постановлення цих ухвал з порушенням норм чинного законодавства, незаконність та необґрунтованість цих ухвал, просив скасувати ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року та від 31 грудня 2021 року та направити справу за встановленою юрисдикцією до Господарського суду м. Києва.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що з огляду на положення законодавства України, чинного на момент розгляду справи, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року в справі № 607/6254/15-ц зазначено, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи, при цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що закриття провадження у цивільній справі неможливе, оскільки такі дії перешкоджають позивачу у доступі до правосуддя та унеможливлюють захист його прав у господарському процесі у повному обсязі з урахуванням визначених строків звернення, встановлених ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства.

Кодекс з процедур банкрутства передбачає також особливості розгляду справ про банкрутство, зокрема у ст. 7 цього Кодексу. Зі змісту вказаних норм убачається, що законодавець захищає права осіб, які мають вимоги до банкрута, який полягає в тому, що інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за позовами до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті, при цьому таким належним судом виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача.

Вказував, що мотивуючи ухвалу від 31 грудня 2021 року тим, що заява про направлення справи за встановленою юрисдикцією не підлягає розгляду судом першої інстанції, а підсудна апеляційному суду, суперечить не тільки нормам чинного законодавства, а й висновкам Великої Палати Верховного Суду в справі № 368/561/19, де зазначено, що із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією позивач має право звернутися саме до суду, який закрив провадження у справі, в тому числі, і до суду першої інстанції.

Наголошував, що судом було порушено також ст. 275 ЦПК України щодо термінів розгляду трудових спорів у порядку спрощеного позовного провадження, на що передбачено не більше 60 днів з дня відкриття провадження у справі, в той час як в провадженні суду дана справа перебувала 2,5 роки, після чого суд закрив провадження без вирішення питання про передачу справи до господарського суду, чим закрив позивачу доступ до правосуддя.

Від відповідача Міністерства енергетики України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін. Посилався на те, що у провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 910/18518/17 про банкрутство ДП "Український науково-дослідний інститут нафтопереробної промисловості "Масма", і відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, ст. 20 ГПК України, п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства позовна заява ОСОБА_1 має розглядатись господарським судом в межах справи № 910/18518/17, відтак ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року про закриття провадження є законною та не підлягає скасуванню.

Вказував, що виходячи із суті позовних вимог, відповідачем у справі за позовом ОСОБА_1 фактично є ДП "Український науково-дослідний інститут нафтопереробної промисловості "Масма", а не Міністерство енергетики України.

Також вважав законною ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 31 грудня 2021 року, якою відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні його заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією, з огляду на те, що в ухвалі Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року позивачу роз`яснено, що спір повинен вирішуватися за правилами ГПК України у межах справи про банкрутство.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвал суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 03 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про скасування наказу про припинення його повноважень та поновлення на посаді, на підтвердження обставин, на які ОСОБА_1 посилався в позові, ним додано копію наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 40-к/к від 27 травня 2019 року, яким припинено повноваження ОСОБА_1 , виконуючого обов`язки директора ДП "Український науково-дослідний інститут нафтопереробної промисловості "Масма", 27 травня 2019 року відповідно до п. 5 ст. 41 КЗпП України.

В листопаді 2021 року відповідачем подано клопотання про закриття провадження в справі, оскільки у провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 910/18518/17 про банкрутство ДП "Український науково-дослідний інститут нафтопереробної промисловості "Масма".

Закриваючи провадження в справі ухвалою від 30 листопада 2021 року, суд першої інстанції виходив із того, що спір про скасування наказу про припинення повноважень та поновлення на посаді ДП "Український науково-дослідний інститут нафтопереробної промисловості "Масма", стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, повинен вирішуватися за правилами ГПК України у межах справи про банкрутство і таким чином не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Залишаючи без задоволення ухвалою від 31 грудня 2021 року заяву ОСОБА_1 про передачу справи за встановленою юрисдикцією, суд першої інстанції виходив із того, що передбачена ч. 1 ст. 256 ЦПК України заява позивача про направлення справи за встановленою юрисдикцією подається до суду апеляційної або касаційної інстанції у випадку скасування апеляційним, касаційним судом судового рішення, яким закінчено розгляд справи, внаслідок того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Разом із тим, висновки суду першої інстанції про закриття провадження в справі є передчасними та помилковими, виходячи із наступного.

Із даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що в провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 910/18518/17 про банкрутство ДП "Український науково-дослідний інститут нафтопереробної промисловості "Масма".

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

При вирішенні питання щодо можливості розгляду справи у порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданнями цивільного судочинства, які передбачено у статті 2 ЦПК України і до яких віднесено справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При цьому суди повинні керуватися принципом правової визначеності і не допускати наявності проваджень, а отже, і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами, з того самого предмета, але судами у різних юрисдикціях.

21 жовтня 2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року № 2597-VIII.

У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відповідно до статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею (частина перша).

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення. У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи (частина друга вказаної статті).

Згідно з частинами першою - третьою статті 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Тобто законодавець указав, що у Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» містяться процесуальні норми, які передбачають особливості розгляду справ указаної категорії.

Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» втратив чинність з 21 жовтня 2019 року, з набранням чинності Кодексом України з процедур банкрутства.

Отже, можна зробити висновок, що вказаний Кодекс України з процедур банкрутства передбачає також особливості розгляду справ про банкрутство, що і підтверджено у статті 7 цього Кодексу.

Оскільки суд має застосовувати відповідно до частини третьої статті 3 ГПК України норму, чинну на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду (перегляду) справи, у тому числі й у суді апеляційної інстанції, суд застосовує норми Кодексу України з процедур банкрутства, які є чинними на час такого перегляду.

Зі змісту вказаних норм убачається, що законодавець захищає не лише права банкрута, а й права інших осіб, які мають вимоги до банкрута.

Захист таких осіб полягає у тому, що інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за позовами до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство після відкриття провадження в інших справах, не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті. При цьому таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача.

Таке урегулювання процедури розгляду спорів до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства.

Таким чином, законодавець підкреслив, що розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц (провадження № 14-404цс19) та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 640/20224/15-ц (провадження № 61-6920 св18).

Закриття провадження в справі перешкоджатиме позивачу у доступі до правосуддя та унеможливить захист його прав у господарському процесі у повному обсязі з урахуванням визначених строків звернення, встановлених ст. 233 КЗпП України, які спливли в 2019 році.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суд з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою якої сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Belesand Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); «Волчі проти Франції» (Walchli v. France, заява № 35787/03, §29).

При проведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як надвох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79 (в кінці); «Ефстатіу та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, §24 (в кінці); «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey, заява № 59601/09, §21).

Апеляційний суд враховує схожі висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 15 січня 2020 року в справі № 607/6254/15-ц (провадження № 14-404цс19), у якій зазначено, що "Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до господарської юрисдикції. Однак не можна погодитися з висновками про закриття провадження у справі, оскільки такі дії перешкоджають позивачу у доступі до правосуддя та унеможливлюють захист його прав у господарському процесі у повному обсязі з урахуванням визначених строків звернення, встановлених статтею 45 Кодексу № 2597-VIII, а до цього - статтею 23 Закону № 2343-XII. За встановлених обставин у цій справі суди повинні були передати справу до Господарського суду міста Києва, на розгляді якого перебуває справа № 910/6968/16 про банкрутство ДП «Укрветсанзавод»".

Наведені правові висновки були безпідставно залишені поза увагою суду першої інстанції, ухвалою від 30 листопада 2021 року закрито провадження в справі, не врахувавши, що закриття провадження в справі перешкоджатиме позивачу у доступі до правосуддя.

Крім того, апеляційний суд враховує доводи апеляційної скарги щодо недотримання судом першої інстанції вимог ст. 275 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Дійсно, спрощене позовне провадження в справі за позовом ОСОБА_1 було відкрите ухвалою Оболонського районного суду м. Києва 10 червня 2019 року, і з огляду на постановлення ухвали про закриття провадження 30 листопада 2021 року, справа безпідставно перебувала в провадженні суду тривалий час понад строки, визначені ст. 275 ЦПК України для справ такої категорії.

Апеляційний суд не приймає доводи Міністерства енергетики України у відзиві на апеляційну скаргу, що воно не є належним відповідачем у даній справі, оскільки дані обставини не мають правового значення у контексті вирішення процесуального питання про закриття провадження в справі.

Враховуючи вищевикладене, ухвали суду першої інстанції не можуть вважатися законними і обґрунтованими, не можуть залишатися в силі та підлягають скасуванню.

Оскільки повноважень щодо направлення справи до Господарського суду м. Києва на розгляді якого перебуває справа № 910/18518/17 про банкрутство Державного підприємства "Український науково-дослідний інститут нафтопереробної промисловості "Масма", за встановленою підсудністю (юрисдикцією) уапеляційного суду немає, так як це віднесено до компетенції суду, судове рішення якого переглядається, справа підлягає направленню до продовження розгляду до суду першої інстанції для прийняття відповідного процесуального рішення.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвали суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвали, що перешкоджають подальшому провадженню, постановлені з порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 377, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року та 31 грудня 2021 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.