Миколаївський районний суд Одеської області
Справа № 508/268/22
Номер проведження 2/508/155/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2022 року Миколаївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Корсаненкової О.О.

за участю секретаря Сівачової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Миколаївка Одеської області в порядку спрощеного провадження цивільну справу № 508/268/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

встановив:

У травні 2022 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 18.05.2021 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого остання отримала у позику грошові кошти в сумі 10 000,00 грн. із строком повернення до 18.08.2021 року, про що написала розписку. У зв`язку з тим, що борг відповідачем не повернуто, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість у розмірі 10 000,00 грн. та 3% річних, що за його розрахунками складає 2 700,00 грн., а також судові витрати.

Ухвалою суду від 15.06.2022 року було відкрито провадження по справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Судові засідання від 06.07.2022 року та 06.09.2022 року були відкладені через відсутність доказів отримання відповідачем матеріалів позову та за клопотанням позивача відповідно.

30.08.202022 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнає, оскільки вважає їх необґрунтованими. ОСОБА_2 зазначила, що розписка не є письмовою формою договору позики та не є документом, що його замінює. Достовірність розписки викликає сумнів, так як вона не містить реквізитів позикодавця та позичальника, у ній не встановлено факту передачі грошей. Посилаючись на правову позицію Верховного суду, викладену у справі № 128/891/20-ц, просила у задоволенні позову відмовити.

В судовому засідання позивач на позовних вимогах наполягав з підстав, зазначених у позові. Також зазначив, що працював землевпорядником сільської ради, а ОСОБА_2 працювала юристом ОТГ. Вони спілкувалися по роботі. У травні 2021 року відбувалася сесія ради, відповідач підійшла до нього та пожалілася на те, що у неї хворіє син, попросила позичити грошей. ОСОБА_1 поїхав до дому та привіз 10 000 грн., які передав ОСОБА_2 . Остання написала розписку про отримання грошових коштів, які зобов`язалася повернути через три місяці. Проте потім відповідач почала просити про відкладення строку повернення цих коштів, обумовлюючи це різними причинами. Коли ОСОБА_2 перестала відповідати на дзвінки, позивач був змушений звернутися до суду.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце його проведення була повідомлена належним чином. Клопотанням від 07.09.2022 року просила відкласти розгляд справи після закінчення строку дії карантину та військового стану в Україні.

Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст.223 ЦПК України, та наявність заперечень відповідача щодо суті спору, викладених у відзиві на позовну заяву, ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, у задоволенні даного клопотання було відмовлено.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні ним правовідносини.

Положенням ст.5 ЦПК України визначено, що суд, здiйснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Перелiк способів захисту цивiльних прав та iнтересiв мiститься в статтi 16 ЦК України. Цей перелiк не є вичерпним i суд може захистити цивiльне право або інтерес iншим способом, що встановлений законом або договором.

Відповідно до розписки від 18.05.2021року, ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 гроші в сумі 10 000 гривень та зобов`язалась повернути їх до 18.08.2021 року (а.с.3).

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з положеннями статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20.

У постанові Верховного суду від 19.05.2021 року у справі № 128/891/20, на яку посилається відповідач у своєму відзиві, окрім зазначеного вище, також вказано, що «особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених частиною другою статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо)».

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно із вимогами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають із договору позики, оскільки наявний у позивача оригінал розписки підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми на обумовлений строк.

Посилання відповідача на те, що достовірність розписки викликає сумнів, так як вона не містить реквізитів позикодавця та позичальника, у ній не встановлено факту передачі грошей, суд вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються самим змістом розписки, у якій зазначено позикодавця ОСОБА_1 та позичальника ОСОБА_2 та засвідчено факт отримання 18.05.2021 року останньою у борг грошей у сумі 10 000 грн. на строк до 18.08.2021 року.

Відповідач, в порушення ст.81 ЦПК України, не надала належних та допустимих доказів, що спростовують зміст боргового документа, або доказів того, що ОСОБА_1 неправомірно заволодів цією розпискою.

Зважаючи на те, що у ході судового розгляду встановлено, що зобов`язання ОСОБА_2 про повернення позивачу суми боргу підтверджується наявною в останнього письмовою розпискою, умови якої щодо повернення коштів, отриманих у позику, відповідач не виконала, суд дійшов висновку про стягнення з останньої на користь ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 10 000 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення із ОСОБА_2 в порядку ст.625 ЦК України 3% річних у розмірі 2 700 грн., то суд не може погодитися із зазначеним у позові розрахунком, виходячи з наступного:

Розрахунок 3% річних здійснюється з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на процентну ставку (3 %), поділеної на 100 %, поділеної на 365 днів (у році), помноженої на кількість днів прострочення.

Крім того, Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стані з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який згодом був неодноразово продовжений.

За положеннями п.18 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Отже, виходячи з вимог чинного законодавства, враховуючи, що договором від 18.05.2021 року розмір відсотків не передбачено, в порядку ст.625 ЦК України із врахуванням п.18 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, із відповідача на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 3 % річних від суми боргу за період прострочення з 19.08.2021 року по 23.02.2022 року включно у розмірі 155,34 грн. ( 10 000 грн. * 3% /100%/365 днів* 189 днів = 155,34 грн.)

За встановлених обставин, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме із відповідача підлягає стягненню сума боргу за договором позики у розмірі 10 000 грн. та 3% річних у розмірі 155,34 грн., а всього 10 155,34 грн.

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (80%) в сумі 793,92 гривень.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 76, 77, 81, 89, 141, 263-265, 279 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 10 000 грн. та 3% річних у розмірі 155,34 грн, а всього 10 155,34 грн. (десять тисяч сто п`ятдесят п`ять грн. тридцять чотири коп.).

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 793,92 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного суду через Миколаївський районний суд Одеської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне рішення складено 19.09.2022 року.

Суддя Олена КОРСАНЕНКОВА