КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №752/10889/20

провадження № 22-ц/824/7385/2022

31 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Полянчук І. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліко-Житлосервіс", назву якого змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «ВЕНЕЦІЯ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 березня 2021 року в складі судді Мазур Ю.Ю.,

встановив:

У червні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ліко-Житлосервіс» (далі - ТОВ "Ліко-Житлосервіс") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Посилалось на ті підстави, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 , а тому є споживачем житлово-комунальних послуг.

ТОВ «Ліко-Житлосервіс» здійснює обслуговування, утримання та експлуатацію багатоповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Акту прийому-передачі житлового будинку від 28.07.2015 року.

Відповідач, фактично отримуючи надані позивачем послуги, не здійснює належної оплати, в результаті чого утворилась заборгованість в сумі 10 521,28 грн.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача борг у сумі 10 829, 42 грн з яких: сума заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг - 10 521,28 грн; інфляційні втрати - 119,26 грн; 3% річних - 188,88 грн.

Також просив відшкодувати судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 102 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 березня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ліко-Житлосервіс» борг за спожиті житлово-комунальні послуги в сумі 10 521 грн 28 коп., 3% річних в сумі 119 грн 26 коп. та втрати від інфляції - 188 грн 88 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

22.02.2022 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове.

Свої доводи мотивує тим, що позивачем долучено до матеріалів справи лише розрахунок заборгованості від 17.04.2020 року, який не містить відомостей яким чином вона була розрахована та які фактичні послуги були надані. Розрахунок містить початкове сальдо сумнівної заборгованості у розмірі 8 184,58 грн, яке відображене за межами розрахунку, також без деталей, які саме були надані послуги відповідачу у період з серпня 2018 року по вересень 2019 року.

Вказує, що він фактично не проживає та не користується послугами позивача за адресою АДРЕСА_1 , оскільки квартира не під`єднана до жодних комунікацій.

Позивач не долучив до справи жодного факту споживання відповідачем начебто наданих послуг, у квартирі відсутня електроенергія, гаряче та холодне водопостачання, водовідведення, опалення, каналізація, що підтверджується фотознімками перекритих кранів гарячої, холодної води, опалення, відсутність споживання води на лічильниках, та відімкнутий лічильник електроенергії, які знаходяться на загальному коридорі під замком. Він не отримував рахунки, повідомлення, листи та іншу документацію, оскільки фактично не отримав ключі від поштової скриньки та не міг знати про бездоговірні нарахування.

27.06.2022 представник ТОВ «Управляюча компанія «ВЕНЕЦІЯ» - адвокат Безродний А. Ю. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому повідомив про зміну назви ТОВ «Ліко-Житлосервіс» на ТОВ «Управляюча компанія «ВЕНЕЦІЯ». Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 березня 2021 року без змін.

Зазначив, що між сторонами склалися правовідносини щодо надання житлово-комунальних послуг, пов`язаних з утримання будинку та прибудинкової території багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , які позивач фактично надавав відповідачу, а тому він зобов`язаний такі послуги оплатити. При цьому, непроживання відповідача у квартирі, яка йому належить на праві власності, не звільняє його від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг квартири, які були надані позивачем.

Наголошує, що житлово-комунальні послуги надавались належним чином, претензій щодо якості наданих послуг, оформлених відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідач не направляв, відповідних скарг не заявляв.

Звертає увагу, що до складу житлово-комунальних послуг, які надавались позивачу, входить обслуговування внутрішньо-будинкових мереж.

Відповідач в апеляційній скарзі не спростовує суму заборгованості, не надає суду власний розрахунок суми боргу.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. Пояснив, що з 31.03.2017 є власником квартири АДРЕСА_1 . Договір на надання житлово-комунальних послуг з ним не укладався, а тому він не повинен сплачувати за послуги, які фактично не отримував.

Представник ТОВ «Управляюча компанія «ВЕНЕЦІЯ» - адвокат Безродний А. Ю. просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Додатково пояснив, що вартість житлово-комунальних послуг нарахована на підставі тарифу, затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31 січня 2017 року №100 «Про внесення змін до Тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надають виконавці цих послуг, по кожному будинку окремо для здійснення розрахунків із споживачами залежно від оплати останніми не пізніше або після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим».

Відповідно до вказаного розпорядження, тариф на послуги з утримання будинків і споруд і прибудинкових територій, які надавались по будинку АДРЕСА_1 , становив 6,07 грн за 1 кв.м. Нарахування заборгованості здійснено починаючи з дня набуття відповідачем права власності на квартиру АДРЕСА_4 в цьому будинку, а саме з 31.03.2017 по березень 2020 року включно. За період з 31.03.2017 по липень 2019 року відповідачу нараховано заборгованість в сумі 8 184,58 грн, виходячи з щомісячного нарахування 291,97 грн. За період з серпня 2019 року по березень 2020 року заборгованість становить 2 335,76 грн (291,97 грн х 8 місяців).

Переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з законності та обґрунтованості позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ТОВ «Ліко-Житлосервіс», яке 09.11.2021 змінило назву на ТОВ «Управляюча компанія «ВЕНЕЦІЯ», з 28 липня 2015 року є виконавцем послуг з утримання житлового будинку по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , яка має загальну площу 48,1 кв.м. Право власності на вказану квартиру зареєстровано 31.03.2017 року (а.с.9).

З моменту набуття права власності на вказану квартиру та станом на березень 2020 року ОСОБА_1 не сплачував вартість житлово-комунальних послуг, що надавались позивачем.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку та пояснень представника позивача, заборгованість ОСОБА_1 по оплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території виникла за період з 31 березня 2017 року по березень 2020 року становить 10 521,28 грн.

Заборгованість нарахована відповідно до тарифу, затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31 січня 2017 року №100 «Про внесення змін до Тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надають виконавці цих послуг, по кожному будинку окремо для здійснення розрахунків із споживачами залежно від оплати останніми не пізніше або після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим».

Виходячи з розрахунку : 6,07 грн х 48,1 кв.м., щомісячна вартість житлово-комунальних послуг нарахована в сумі 291,97 грн.

За правилами частини четвертої статті 319, статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV ( в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст.20 цього Закону, споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п.1, п. 5 ч.3 ст. 20 цього Закону споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 цього Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VІІІ, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 5 цього Закону до житлово-комунальних послуг належать:

1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку;

2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, що позивач не надавав послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Останній також не спростував наданий позивачем розрахунок заборгованості.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтовано висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості з урахуванням трьох процентів річних та інфляційної складової.

Колегія судді відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не було укладено з відповідачем договір про надання житлово-комунальних послуг.

Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними.

Відповідно до положень ст.27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач має право викликати виконавця комунальних послуг (його представника) для перевірки кількості та/або якості наданих послуг.

У разі ненадання, надання неналежної якості послуги з управління багатоквартирним будинком споживач має право викликати управителя для перевірки якості наданих послуг.

Порядок перевірки якості надання комунальних послуг та якості послуги з управління багатоквартирним будинком встановлюється Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

За результатами перевірки якості надання комунальних послуг або якості послуг з управління багатоквартирним будинком складається акт-претензія, який підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком).

Виконавець комунальної послуги або управитель (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) зобов`язаний прибути на виклик споживача у строки, визначені в договорі про надання послуги, але не пізніше ніж протягом однієї доби з моменту отримання повідомлення споживача.

Акт-претензія складається виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) та споживачем і повинен містити інформацію про те, в чому полягало ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальної послуги або послуги з управління багатоквартирним будинком, дату (строк) її ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості, а також іншу інформацію, що характеризує ненадання послуг, надання їх не в повному обсязі або неналежної якості.

Відповідно до ч.1 ст.28 цього Закону оформлення претензій споживачів у багатоквартирному будинку здійснюється в порядку, передбаченому статтею 27 цього Закону, з урахуванням особливостей, передбачених цією статтею.

В матеріалах справи відсутні оформлені належним чином акти-претензії відповідача щодо ненадання або неякісного надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

При цьому, частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності захисту порушених прав позивача шляхом стягнення з відповідача заборгованості за надані та фактично спожиті житлово-комунальні послуги.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не проживав у вказаній квартирі, а тому не повинен сплачувати житлово-комунальні послуги, є необґрунтованими, оскільки квартиру відповідача неможливо відокремити від будинку в цілому, а припинення надання послуг в будинку призвело б до порушення функціонування внутрішньобудинкових мереж будинку.

Судом встановлено, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу Голосіївського районного суду м. Києва від 04 грудня 2018 року по справі №752/13807/18 за заявою ТОВ «Ліко-Житлосервіс» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задоволено, судовий наказ скасовано.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що позивачем повторно включено до суми боргу раніше оскаржену заборгованість по аналогічній справі є необґрунтованими та підлягають відхиленню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 12 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк