ПОСТАНОВА

Іменем України

07 вересня 2022 року м. Кропивницький

справа № 393/414/21

провадження № 22-ц/4809/848/22

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Чельник О. І., Черненка В. В.,

секретар судового засідання Сорокіна Н. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Чернов Сергій Іванович,

відповідач - Комунальне некомерційне підприємство «Новгородківська лікарня» Новгородківської селищної ради Кіровоградської області,

третя особа - директор Комунального некомерційного підприємства «Новгородківська лікарня» Новгородківської селищної ради Кіровоградської області Калінка Богдан Євтухович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Чернов Сергій Іванович, на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 21 червня 2022 року у складі головуючого судді Степанова С. В.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

13.08.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Новгородківська лікарня» Новгородківської селищної ради Кіровоградської області (далі КНП «Новгородківська лікарня»), третя особа - директор Комунального некомерційного підприємства «Новгородківська лікарня» Новгородківської селищної ради Кіровоградської області Калінка Богдан Євтухович, в якому просив визнати формулювання причини звільнення за прогули неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, визнати його звільненим за власним бажанням за частиною першою статті 38 Кодексу законів про працю України, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач працював лікарем - хірургом в КНП «Новгородківська лікарня». 11 серпня 2021 року подав заяву про звільнення з посади за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України і, відпрацювавши два тижні попросив директора підприємства ОСОБА_2 видати трудову книжку і провести повний розрахунок.

Проте відповідач, в порушення трудового законодавства, звільнив позивача з посади на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Позивач вважає таке звільнення незаконним та безпідставним.

Відповідач безпідставно склав акти від 26, 27 і 28 серпня 2021 року про відсутність на робочому місці позивача.

Позивач зазначив, що припинив роботу в зв`язку з тим, що подав заяву про звільнення за власним бажанням і відпрацював два тижні після подання заяви про звільнення, як цього вимагає законодавство про працю.

Директор ОСОБА_2 , грубо порушуючи законодавство про працю звільнив позивача за прогули, а не за власним бажанням.

28 серпня 2021 року позивача ознайомлено з наказом про звільнення з роботи, видано трудову книжку і виплачено розрахункові.

Причини звільнення, наведені в наказі № 169-Л від 28 серпня 2021 року, а сааме за п. 4 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України не відповідають дійсним обставинам справи.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 21.06.2022 відмовлено в задоволенню позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, щотрудові відносини сторін регулювались строковим договором, терміном по 31 липня 2025 року. Доказів недійсності вказаного контракту позивачем не надано Факт відсутності позивача на роботі не заперечується, а акти, що це зафіксували, не оспорюються.

З огляду на відсутність визначених КЗпПУ передумов, позивач згідно положень строкового договору не міг розірвати трудові відносини у односторонньому порядку за власним бажанням. Факт неявки на роботу позивачем не оспорюється, а отже, з огляду на вище вказане, позивачем не доведено підстави заявлених вимог, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Представник позивача адвокат Чернов С. І. подав апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставить питання про скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, яким визнати формулювання причини звільнення ОСОБА_1 за прогули - неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, визнати звільненим ОСОБА_1 з Комунального некомерційного підприємства «Новгородківська лікарня» за власним бажанням за частиною першою статті 38 КЗпП України, стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Новгородківська лікарня» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 5000 грн, та витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги 3600 грн.

Зазначає, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Вказує, що позивач укладав трудовий договір від 24 липня 2018 року з Новгородківською центральною районною лікарнею, а не з КНП «Новгородківська лікарня».

Листом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 23.05.2000 року №1-222/1331 передбачено перелік працівників, з ким може бути укладено контракт, у цьому переліку посада лікаря відсутня.

На думку позивача він мав право на розірвання трудового договору на підставі поданої ним заяви про звільнення відповідно до вимог статті 38 КЗпП України, з попередженням про це відповідача за два тижні. Тому через два тижні після подання заяви про звільнення позивач припинив свою роботу.

Рішення суду першої інстанції ухвалене без урахування вимог п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992.

Вважає, що суд не дав оцінки всім доводам позивача, не застосував норми ст. 38 ч. 1, 235 ч. 3, 237-1 КЗпП України, якими регулюються спірні правовідносини.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Представник відповідача адвокат Заболотній П. Л. подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись відповідно до вимог ст. 128-131 ЦПК України.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

Згідно копії трудової книжки позивач ОСОБА_1 01.08.2018 прийнятий на роботу до КНП «Новгородківська лікарня» за строковим договором до 31.07.2025 року, 28.08.2021 звільнений за п. 4 ч. 1 ст. 48 КЗпП України, 03.09.2021 прийнятий на роботу до хірургічного торокального відділення КП "Криворізька міська клінічна лікарня № 2" (а.с.8-10).

11.08.2021 року ОСОБА_1 подав на ім`я директора КНП «Новгородківська лікарня» ОСОБА_2 заяву про звільнення з посади лікаря - хірурга за власним бажанням (а.с.12).

Від дати подання заяви про звільнення позивач відпрацював два тижні і попросив видати трудову книжку та розрахункову суму заробітної плати, що належить йому на день звільнення, що не заперечувалось відповідачем.

Згідно копії наказу №169-Л від 28.08.2021 ОСОБА_1 звільнено за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 28.08.2021, підстава звільнення: акти про відсутність на робочому місці від 26.08.2021, від 27.08.2021, від 28.08.2021, пояснення ОСОБА_1 про причини відсутності (а.с.11).

Копію наказу позивач отримав 28.08.2021.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

У разі коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до частини другої статті 38 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Відповідно до наведених правил трудові відносини можуть бути продовжені з працівником, який подав заяву про звільнення у порядку, передбаченому частиною першою статті 38 КЗпП України, лише в разі наявності одночасно двох умов, коли працівник не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору та за умови, коли на його місце не запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник не залишив роботу й продовжує виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не вимагає розірвання трудового договору.

Встановлено, що позивач подав 11.08.2021 заяву про звільнення за власним бажанням.

Відпрацювавши два тижні, ОСОБА_1 не вийшов на роботу, не продовжив виконання трудових обов`язків, визначених трудовим договором, та не відкликав раніше поданої заяви про розірвання трудового договору після спливу встановленого законом двотижневого строку, з 03.09.2021 він був прийнятий на посаду лікаря-стажиста до хірургічного торокального відділення КП "Криворізька міська клінічна лікарня № 2" на підставі наказу № 422-П/ТР від 02.09.2021 (а.с.10).

Трудовий договір мав бути розірваний з ініціативи працівника із закінченням встановленого частиною першою статті 38 КЗпП України двотижневого строку, який почав свій перебіг 11.08.2021 та сплинув 25.08.2021.

Розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення, чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Для працівника виявлення цієї ініціативи створює лише один обов`язок - продовжувати виконання усіх умов трудового договору протягом двох тижнів від дня подання роботодавцю такої заяви. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору.

Стаття 39 КЗпП України передбачає, що строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Спори про дострокове розірвання трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів.

Суд першої інстанції безпідставно вважав, що позивач не мав права на розірвання укладеного між ним і відповідачем трудового договору з ініціативи працівника з підстав, передбачених ст. 38 КЗпП України.

За правилами частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Аналіз змісту частини третьої статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку, що в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Такий правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 61-1398св18, а тому оскаржувані рішення у цій частині не підлягають скасуванню (з урахуванням положень частини першої статті 403 ЦПК України).

З огляду на зазначене, звільнення позивача наказом від 28.08.2022 № 169-Л у зв`язку з відсутністю на робочому місці з 28.08.2021 за прогул на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України не відповідає вимогам трудового законодавства, у зв`язку із чим формулювання причин такого звільнення підлягає зміні із зазначенням про те, що позивач вважається звільненим за власним бажанням згідно частини першої статті 38 КЗпП України.

Відповідно до пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» оскільки згідно зі статтею 235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. У такому випадку суд одночасно із зміною формулювання звільнення приймає рішення про виплату власником на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період, який не перевищує одного року, а якщо справа не з вини працівника розглядається більше року - за весь строк вимушеного прогулу. Обов`язок доводити ту обставину, що неправильне формулювання причин звільнення перешкоджало працевлаштуванню, лежить на працівникові.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

З огляду на пункт 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

У позовній заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Матеріали справи не містять інформації про середню заробітну плату позивача та розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка заявлена до стягнення.

Також встановлено, що ОСОБА_1 після звільнення 28.08.2021 розпочав нові трудові відносини з 03.09.2021, не навів доказів того,що неправильне формулювання причин звільнення перешкоджало його працевлаштуванню.

Тому в частині частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними.

Згідно з частиною першою статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Апеляційний суд вважає встановленим факт, що порушення законних прав позивача, пов`язаних із неправильним формулюванням причин звільнення, призвело до виникнення у нього моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагало додаткових зусиль для організації життя, й з урахуванням обставин справи, суті позовних вимог, негативних наслідків, що настали в результаті дій відповідача, і визначає, що розумним та обґрунтованим є розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000, 00 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, на підставі ст. 376 ЦПК України, рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 21.06.2022 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення суду, яким позов ОСОБА_1 до КМП «Новгородківська лікарня» Новгородківської селищної ради Кіровоградської області, третя особа - директор КМП «Новгородківська лікарня» Новгородківської селищної ради Кіровоградської області Калінка Б. Є., про визнання формулювання причини звільнення неправильним, визнання звільненим за власним бажанням та стягнення середнього заробітку, моральної шкоди задовольнити частково, визнавши формулювання причини звільнення за прогули неправильним, позивача звільненим за власним бажанням за частиною першою статті 38 КЗпП України, та стягнувши на його користь 1000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають за недоведеністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2088,40 грн сплаченого судового збору.

Також з відповідача у дохід держави, пропорційно до задоволених позовних вимог, підлягає стягненню 1089,60 грн за подання позовної заяви в частині двох немайнових вимог.

Оскільки позовна вимога в частині середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишена без задоволення, понесені позивачем судові витрати у розмірі 908,00 грн підлягають залишенню по фактично понесеним.

Разом із позовною заявою ОСОБА_1 подано орієнтований розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу на суму 3600,00 грн (а.с.14), до якого додано акт здачі-приймання виконаних робіт від 06.09.2021 на суму 3600,00 грн (а.с.15), оригінал квитанції №7 від 06.09.2021 (а.с.16), договір №7 про надання професійної правничої допомоги від 06.09.2021 (а.с.17), копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №826 та оригінал ордера на надання правничої допомоги (а.с.18-19).

Представник позивача адвокат Чернов С. І. просив стягнути на користь ОСОБА_1 витрати, понесені на професійну правничу допомогу в загальній сумі 8800,00 грн.

Відповідно до ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу .

Статтею 137 ЦПК встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження понесення позивачем ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу його представником адвокатом Черновим С. І. надано акт здачі-приймання виконаних робіт від 06.09.2021, на загальну суму 3600 грн, яка складається із: - вивчення матеріалів справи 30 хв. - 400 грн; - складання позовної заяви 2 год. - 1600,00 грн; - представництво у суді першої інстанції 2 год. - 1600 грн (а.с.15).

Проте, у матеріалах справи наявні заяви адвоката Чернова С. І. про проведення судових засідань без його участі (а.с.34,51,82).

Заявлена сума витрат на правничу допомогу в частині представництва адвокатом у суді першої інстанції - участь у судових засіданнях - 2 год, не знайшла свого підтвердження належними й допустимими доказами.

До апеляційної скарги представником позивачаадвокатом Черновим С. І. подано орієнтований розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу від 23.06.2022 на загальну суму 5200,00 грн (а.с.110-11), до якого додано акт здачі-приймання виконаних 23.06.2022 на загальну суму 5200,00 грн (а.с.1125) та оригінал квитанції №7 від 23.06.2022 на суму 5200,00 грн (а.с.113).

Згідно акта здачі-приймання виконаних робіт на загальну суму 5200,00 грн, у яку включено 400 грн за 30 хв - вивчення матеріалів справи, 800 грн за 1 год - вивчення практики та законодавства, 2400 грн за складання апеляційної скарги, та 1600,00 грн за 2 год представництва у суді.

Представник позивачаадвокат Чернов С. І. не брав участі в судовому засіданні під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, часткового задоволення вимог позову, колегія суддів вважає, що у зв`язку з відсутністю заяв та заперечень про спростування відповідачем співмірності заявлених судових витрат, на користь позивача підлягає стягненню з відповідача 3900,00 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Чернов Сергій Іванович, задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 21 червня 2022 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Новгородківська лікарня» Новгородківської селищної ради Кіровоградської області, третя особа - директор Комунального некомерційного підприємства «Новгородківська лікарня» Новгородківської селищної ради Кіровоградської області Калінка Богдан Євтухович, про визнання формулювання причини звільнення неправильним, визнання звільненим за власним бажанням та стягнення середнього заробітку і моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з Комунального некомерційного підприємства «Новгородківська лікарня» за прогули неправильним.

Визнати звільненим ОСОБА_1 з з посади лікаря-хірурга Комунального некомерційного підприємства «Новгородківська лікарня» за власним бажанням за частиною першою статті 38 Кодексу законів про працю України.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Новгородківська лікарня» на користь ОСОБА_1 1000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

У задоволені позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Новгородківська лікарня» Новгородківської селищної ради Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 2088,40 грн сплаченого судового збору.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Новгородківська лікарня» Новгородківської селищної ради Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 3900,00 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Новгородківська лікарня» Новгородківської селищної ради Кіровоградської області в дохід держави 1089,60 грн судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. І. Чельник

В. В. Черненко