КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/7600/2022 Доповідач: Шебуєва В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Мельника Я.С., Гуля В.В.,

секретар Шевченко Т.В.,

розглянувши апеляційні скарги адвоката Кучера Віталія Миколайовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , та адвоката Гонтарєва Романа Миколайовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя,-

в с т а н о в и в:

В грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначала, що з 12 жовтня 2006 року вона перебувала з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням суду від 30 січня 2015 року. Під час шлюбу за рахунок спільних коштів була придбана квартира АДРЕСА_1 , автомобіль марки «NissanPrimaStar», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , холодильник марки SamsungRL 55ТТЕ2А, телевізор марки SamsungLE 40С530F. Посилаючись на те, що вони з ОСОБА_1 не можуть дійти згоди щодо порядку поділу спільного майна, ОСОБА_2 просила суд здійснити поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь 156 741 грн. компенсації за 1/2 частину вартості рухомого майна - транспортного засобу «Nissan PrimaStar», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , холодильника марки Samsung RL55ТТЕ2А, телевізора марки SamsungLE 40С530F; залишити у власності ОСОБА_1 рухоме майно - транспортний засіб «NissanPrimaStar», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 , холодильник марки Samsung RL55ТТЕ2А, телевізор марки SamsungLE 40С530F; визнати за нею і відповідачем право власності кожного на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 97,0 кв.м., житловою площею 53,4 кв.м. В липні 2016 року ОСОБА_2 доповнила позов про поділ майна подружжя. Вважає, що її частка у спірній квартирі має бути збільшена з урахуванням того, що відповідач за рішенням суду сплачує їй на утримання двох неповнолітніх дітей аліменти, загальний розмір яких не перевищує половини розміру прожиткового мінімуму на одну дитину. ОСОБА_2 просила визнати за нею права власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , а за відповідачем - на 1/3 частину спірної квартири.

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Просив в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль «NissanPrimaStar», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , холодильник марки SamsungRL 55ТТЕ2А, телевізор марки SamsungLE 40C530F, телевізор Samsung LE4081BX/NWT, машину для миття посуду BOSH, планшет айпад, систему домашнього кінотеатру Samsung, ноутбук ASUS 9369. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь 179 856 грн. грошової компенсації 1/2 його частки у праві спільної сумісної власності на вказане вище майно. В травні 2018 року ОСОБА_1 доповнив позовні вимоги, просив визнати квартиру АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю. В обґрунтування вказаних вимог зазначив, спірна квартира була придбана за його особисті кошти.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Здійснено поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зокрема квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 97 кв.м., житловою площею 53,4 кв.м.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 97 кв.м., житловою площею 53,4 кв.м.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 97 кв.м., житловою площею 53,4 кв.м.

В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в розмірі 1827,00 грн.

На рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року подані апеляційні скарги представниками ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 . Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції не дослідив і не надав оцінку доказам того, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_1 за грошові кошти, отримані за рахунок продажу майна, що знаходилося на території Російської Федерації, власником/співвласником якого він був ще до шлюбу із ОСОБА_2 . Після отримання ОСОБА_1 грошових коштів від продажу квартири АДРЕСА_2 вони були покладені на його банківський рахунок в AT«Сбербанк Росії», в подальшому переведені в Україну на банківський рахунок ОСОБА_2 , конвертовані в українську гривню, зняті з рахунку ОСОБА_2 та внесені ОСОБА_1 як особисті кошти в якості оплати за спірну квартиру. Суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 компенсації належної йому частки у праві власності на автомобіль «NissanPrimaStar», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 , через те, що сторони не досягли згоди щодо вартості транспортного засобу, а ОСОБА_1 не надав доказів дійсної вартості транспортного засобу на час розгляду справи. Звертає увагу на те, що в судовому засіданні 15 лютого 2022 року ОСОБА_2 пояснила що спірний автомобіль вона продала у 2016 році без згоди чоловіка за 16 000 доларів США. При цьому в заяві ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог від 19 жовтня 2016 року вартість спірного автомобіля визначена була у розмірі 282 000 грн., що за курсом НБУ станом на 16 жовтня 2016 року (25,66 грн. за 1 долар США) складало 10 990 доларів США. відтак, вартість спірного автомобіля, який проданий позивачкою без згоди ОСОБА_1 , є значно вищою від заявленої ним вартості. Враховуючи визнання ОСОБА_2 факту продажу автомобіля без згоди відповідача за ціною 16 000 доларів США, суд мав підстави для задоволення вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини вартості автомобіля у розмірі 141 000 грн. Вважає також, що не відповідає дійсним обставинам висновок суду першої інстанції, що все інше рухоме майно, крім одного телевізора, перебуває у користуванні ОСОБА_1 . Навпаки, в судовому засіданні ОСОБА_2 визнала, що холодильник марки Samsung RL 55ТТЕ2А, телевізор марки Samsung, машина для миття посуду BOSH, айпад, система домашнього кінотеатру Samsung, ASUS 9369 вивезені нею з квартири, а ноутбук та планшет поламали діти. У володінні та користуванні відповідача залишився один телевізор марки Samsung.

Представник ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить змінити рішення суду першої інстанції в частині поділу квартири АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини квартири, за ОСОБА_1 - право власності на 1/3 частину квартири. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що обґрунтовуючи вимоги про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою власністю, ОСОБА_1 зазначав, що вказана квартира була придбана за грошові кошти, які отримані за рахунок продажу його квартири АДРЕСА_2 . Але суд не надав оцінки тому, що у банківському переказі від ОСОБА_1 коштів в сумі 3620010 російських рублів на ім`я ОСОБА_2 у призначенні платежу зазначено як подарунок. Суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Розмір сплачуваних ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей не перевищує половини розміру прожиткового мінімуму на одну дитину. Тому суд безпідставно відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_2 про збільшення її частки у спірній квартирі до 2/3.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити. У задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_2 просить відмовити.

В судове засідання ОСОБА_2 , її представник, треті особи не з`явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Вислухавши пояснення представника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга представника ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 12 жовтня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року.

Рішенням суду із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуті аліменти на утримання дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 грудня 2014 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

08 липня 2008 року між ОСОБА_1 та АКБ «Аркада» був укладений договір про участь у Фонді фінансування будівництва від було укладено договір, за умовами якого ОСОБА_1 на підставі повного визнання ним Правил Фонду фінансування будівництва за програмою AT ХК «Київміськбуд», затверджених рішенням Правління АКБ «Аркада», дав згоду на участь у ФФБ, взяв на себе зобов`язання виконувати Правила ФББ, передав кошти Банку в управління з метою отримання у власність об`єкта інвестування, а Банк прийняв кошти в управління, зарахував кошти на рахунок ФФБ з подальшим використанням коштів ФФБ у порядку, визначеному Правилами ФФБ та цим договором (а.с. 102-104 т. 1).

08 липня 2008 року між АКБ «Аркада» та відповідачем ОСОБА_1 укладений договір про уступку майнових прав. За умовами договору Банк уступив ОСОБА_1 , а останній прийняв від Банку майнові права на об`єкт інвестування - квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 105 т. 1).

Відповідно до прибуткового касового ордеру №27 від 08 липня 2008 року ОСОБА_1 сплатив коштів за договором від 08 липня 2008 року в розмірі 736391,08 грн. (а.с. 106 т. 1).

Відповідно до акту прийому-передачі квартири інвестору від 29 жовтня 2010 року замовник АТХК «Київміськбуд» побудував та передав, а інвестор ОСОБА_1 сплатив 100% вартості та прийняв квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 107 т. 1).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09 вересня 2014 року визнано мирову угоду, згідно з якою відповідач ОСОБА_1 з метою погашення боргу у розмірі 781 282 грн. перед матір`ю ОСОБА_3 . передав останній спірну квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 березня 2016 року ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 09 вересня 2014 року скасовано, передано справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони у справі в 2012 році придбали транспортний засіб марки «Nissan PrimaStar», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 у 2012 році, який був зареєстрований за ОСОБА_2 (а.с. 100-101 т. 1).

В 2016 році транспортний засіб «Nissan PrimaStar», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 , був проданий ОСОБА_2 . Станом на 2016 рік автомобіль зареєстровано за іншою особою.

Як було встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час шлюбу придбало холодильник марки Samsung RL 55ТТЕ2А, телевізор марки Samsung LE 40C530F, телевізор Samsung LE 4081BX/NWT, машину для миття посуду BOSH, планшет айпад, систему домашнього кінотеатру Samsung, ноутбук ASUS 9369.

При вирішенні спору про поділ спільного майна подружжя суд першої інстанції, визнав за кожним із сторін право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та відмовив у задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 , а також зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про визнання права власності ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до змісту вказаних норм у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними.

Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 77-78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст. 12, 81 ЦПК України).

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто; житло, набуте ними за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_1 у власність на підставі договору №58964 про участь у Фонді фінансування будівництва від 08 липня 2008 року, тобто під час перебування у шлюбі.

Заперечуючи проти поділу вказаної квартири, ОСОБА_1 заявив вимоги про визнання її його особистою приватною власністю. ОСОБА_1 посилався на те, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана ним за грошові кошти, отримані за рахунок продажу належного йому майна, що знаходилося на території Російської Федерації, власником якого він був ще до шлюбу із ОСОБА_2 , а саме, квартири АДРЕСА_2 . Отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 грошові кошти він поклав на свій банківський рахунок в АТ «Сбербанк Росії», а в подальшому переказав їх в Україну на банківський рахунок ОСОБА_2 . Російські рублі конвертовані в українську гривню, зняті з рахунку ОСОБА_2 та внесені ним як особисті кошти на виконання умов договору про участь у Фонді фінансування будівництва від 08 липня 2008 року.

В обґрунтування наведених доводів ОСОБА_1 надав суду копію заяви ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 від 25 липня 2002 року про передачу у власність квартири АДРЕСА_2 ; копію договору про безоплатну передачу житла (квартири АДРЕСА_2 ) у власність від 08 вересня 2003 року, укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_1 та Адміністрацією м. Обнінськ РФ; копію податкового повідомлення №2908 на оплату податку на майно фізичних осіб за 2006 рік (на квартиру АДРЕСА_2 ), виданого ОСОБА_1 з підтвердженням оплати; копію податкового повідомлення №62331 на оплату податку на майно фізичних осіб за 2007 рік (на квартиру АДРЕСА_2 ), виданого ОСОБА_1 з підтвердженням оплати, копію договору №26-02/08-03ЛНЛ від 26 лютого 2008 року, укладеного між ЗАТ «МІЕЛЬ-Обнінськ» та ОСОБА_1 про надання послуг пошуку покупця на квартиру АДРЕСА_2 ; копію акту приймання-передачі документів від 02 червня 2008 року до договору №26-02/08-03ЛНЛ від 26 лютого 2008 року; копію угоди від 03 червня 2008 року про вартість квартири АДРЕСА_2 ; копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеного 06 червня 2008 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 та ОСОБА_12 , згідно умов якого вказана квартира була продана за 3 700 000 російський рублів; копію акта передачі нерухомості від 06 червня 2008 року; копію розписки про отримання документів для державної реєстрації від 20 червня 2008 року (а.с. 213-231 т. 2).

На виконання доручення Деснянського районного суду м. Києва від 29 листопада 2018 року за клопотанням ОСОБА_1 Обнінським міським судом Калужської області від 08 квітня 2019 року як свідки були допитані ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .

На виконання ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року ПАТ «ВТБ Банк» надало виписки з рахунків, відкритих на ім`я позивачки ОСОБА_2 (а.с. 248 т. 1).

За висновком суду першої інстанції, з яким погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, надані ОСОБА_1 документи не є належними та допустимим доказами того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_1 .

Факт придбання (інвестування) спірної квартири після продажу ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 не свідчить, що інвестування (придбання) спірної квартири мало місце за рахунок отриманих ОСОБА_1 коштів від продажу нерухомого майна у Російській Федерації. Як вбачається з матеріалів справи, у спірний період сторони придбавали інше майно. Продана у м.Обнінську (Російська Федерація) квартира належала ОСОБА_1 та його батькам ОСОБА_11 і ОСОБА_3 на праві спільної власності. Також, не виключається, що отримані від продажу квартири в Російській Федерації кошти могли бути використані ОСОБА_1 на інші цілі.

Судом обґрунтовано відхилено покази допитаних свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , оскільки у них відсутні дані щодо джерел та обставин придбання спірної квартири.

Як вбачається з інформації ПАТ "ВТБ Банк", 24 червня 2008 року на відкритий на ім`я ОСОБА_2 рахунк у ПАТ «ВТБ Банк» надійшли кошти в сумі 3620010,00 рублів від ОСОБА_1 . У призначенні платежу при перерахуванні коштів зазначено, що кошти були перераховані ОСОБА_1 на підставі договору дарування. При цьому, у суду відсутні підстави для аналізу правової природи перерахованих коштів, оскільки, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що спірна квартира була придбана за отримані відповідачем ОСОБА_1 кошти від продажу належного йому майна в м.Обнінськ Російської Федерації.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та в порядку поділу майна визнав за кожним із них право власності на 1/2 частину квартири.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив вимоги ОСОБА_2 про збільшення її частки в праві спільної сумісної власності в квартирі АДРЕСА_1 до 2/3 на підставі ч. 3 ст. 70 СК України.

Відповідно до вказаної норми визначено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 сплачував на користь ОСОБА_2 аліменти на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року на утримання дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем, станом на 31 січня 2022 року у ОСОБА_1 була відсутня заборгованість по сплаті аліментів.

Як вбачається зі змісту рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей саме у розмірі 1/4 частки від усіх видів його доходів.

Оскільки ОСОБА_1 сплачував аліменти на утримання дітей в повному обсязі у визначеному рішенням суду розмірі, а ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що отримуваного утримання недостатньо для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, у суду першої інстанції були відсутні підстави для збільшення частки ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності.

Також з наданих ОСОБА_2 до апеляційної скарги документів вбачається, що вона звернулася до суду з позовом про збільшення розміру аліментів. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 червня 2021 року збільшено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дітей з 1/4 до 1/3 частини усіх його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Колегія суддів також не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про поділ між сторонами побутової техніки.

ОСОБА_2 зазначала, що під час шлюбу за рахунок спільних коштів вони з відповідачем ОСОБА_1 придбали холодильник марки Samsung RL 55ТТЕ2А, телевізор марки Samsung LE 40C530F. Оскільки вказана побутова техніка знаходиться у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просила стягнути на свою користь грошову компенсацію вартості її частки. У зустрічному позові ОСОБА_1 визначив предметом поділу холодильник марки Samsung RL 55ТТЕ2А, телевізор марки Samsung LE 40C530F, телевізор Samsung LE 4081BX/NWT, машину для миття посуду BOSH, планшет айпад, систему домашнього кінотеатру Samsung, ноутбук ASUS 9369. Посилаючись на те, що вказана побутова техніка знаходиться в ОСОБА_2 , просив стягнути з неї грошову компенсацію його частки.

Як зазначив суд першої інстанції, позивачка ОСОБА_2 пояснила, що все це майно знаходиться у відповідача ОСОБА_1 , у неї лише у володінні та користуванні є телевізор марки Samsung.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 спростовував вказані обставини та зазначив, що все вказане майно, окрім одного телевізора, перебуває у користуванні ОСОБА_2 .

В матеріалах справи відсутні докази, з яких можна було б достовірно встановити яка саме побутова техніка перебуває у користування сторін. Як встановлено з пояснень сторін, частина визначеної побутової техніки була втрачена або вибула із їх володіння. В поясненнях ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , наданих в суді першої інстанції, відсутня інформація який саме телевізор перебуває у користуванні у кожного із них. У поданих суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_2 вивезла всю побутову техніку , окрім телевізора та холодильника, які залишилися у розпорядженні ОСОБА_1 . Разом з тим, представником ОСОБА_1 не наведено посилання на докази, які містяться в матеріалах справи, які б підтверджували вказані обставини.

У наявних у матеріалах справи документах ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зазначали своїм місцем проживання одну квартиру - АДРЕСА_1 .

Також сторони не надали належних та допустимих доказів вартості вказаної техніки станом на час розгляду справи. Слід врахувати, що визначена до поділу сторонами побутова техніка була придбана більше десяти років тому, а відтак, суд не може визначити вартість такої побутової техніки на підставі документів про її придбання.

З аналізу заявлених вимог та наданих сторонами пояснень вбачається, що жоден із них не заявляв вимог про поділ побутової техніки в натурі з метою залишення у своєму володінні певної речі. Такі вимоги заявлялися виключно з метою збільшення грошової компенсації за зазначену побутову техніку, яку кожен із них просив стягнути або врахувати на свою користь.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для вирішення питання поділу вказаного майна шляхом стягнення на користь одного із сторін грошової компенсації його вартості.

Колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції в частині вирішення питання про поділ транспортного засобу «Nissan PrimaStar», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Із зазначеного слідує, що у разі відчуження чи неправомірного використання майна, суд не може застосовувати засоби для його реверсу, а може лише врахувати вартість прихованого майна при його розподілі. Якщо один із подружжя здійснив відчуження чи використав майно на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, то суд не маючи змоги застосувати поділ майна подружжя в натурі, здійснює поділ цього майна з використанням компенсаційного способу поділу.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь грошової компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу Nissan PrimaStar», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 , суд першої інстанції виходив з того, що сторонами в судовому засіданні не досягнуто згоди щодо вартості транспортного засобу, а стороною відповідача не надано суду доказів дійсної вартості транспортного засобу на час розгляду справи.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають матеріалам справи.

В матеріалах справи відсутні докази ринкової вартості транспортного засобу «Nissan PrimaStar», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 на момент його відчуження ОСОБА_2 . Проте ОСОБА_16 і ОСОБА_1 у своїх позовних вимогах визначали вартість транспортного засобу.

В позовній заяві ОСОБА_2 зазначила, що вартість транспортного засобу «Nissan PrimaStar», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , становить 282 000,00 грн.

Так саме, у заяві від 25 жовтня 2016 року ОСОБА_1 зазначав, що вартість транспортного засобу становить 282 000,00 грн.

Враховуючи, що ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 здійснила на користь третьої особи відчуження транспортного засобу «Nissan PrimaStar», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частки транспортного засобу в розмірі 141 000,00 грн.

Відповідно, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року підлягає скасуванню в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь грошової компенсації вартості належної йому 1/2 частки транспортного засобу «Nissan PrimaStar», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , в сумі 141 000,00 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Гонтарєва Романа Миколайовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу адвоката Кучера Віталія Миколайовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року скасувати в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу «Nissan PrimaStar», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу «Nissan PrimaStar», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , в сумі 141 000,00 грн.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Мельник Я.С.

Гуль В.В.