КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/2918/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просила визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з їх матір`ю - ОСОБА_1 .

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що з 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю у цивільному шлюбі, від якого вони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 6 січня 2015 року між сторонами був зареєстрований шлюб. 4 листопада 2020 позивач подала до суду позовну заяву про розірвання шлюбу з відповідачем вже не проживають разом. До цього родина сторін з дітьми проживали понад два роки у квартирі АДРЕСА_1 , яка придбана за спільні кошти подружжя, але оформлена на матір відповідача. Після смерті матері позивача разом сім`єю почав проживати батько позивача - ОСОБА_5 , який хворів на хворобу розсіяний склероз та потребував систематичного догляду, оскільки самостійно майже не рухався. Відповідачу це не сподобалось, в сім`ї відбувалися сварки та стали систематичними і більше емоційними в присутності дітей у зв`язку з чим постало питання про припинення сімейних відносин для збереження спокою та стабільного емоційного стану дітей. Однак, відповідач наполягав на тому, щоб позивач залишила спільне помешкання, бо воно їй не належить. У зв`язку з чим, позивач була змушена вживати заходів для збереження психологічного стану дітей, тому у період осінніх канікул, поки діти перебували у бабусі, разом із своїм батьком, який самостійно не ходив, переїхала до власної квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач планувала у період канікул облаштувати квартиру для переїзду дітей та по закінченню канікул забрати дітей до себе, або врегулювати із чоловіком питання обміну квартирами, щоб мінімізувати дітям будь-які зміни під час навчального процесу і не травмувати їх, оскільки надалі існувати у таких умовах, які створює відповідач, неможливо. Втім, склалися обставини, коли усі намагання позивача вирішити сімейну ситуацію мирним шляхом та влаштувати життя дітей, щоб діти проживали з нею не вдалося, оскільки відповідач почав погрожувати тим, що дітей не віддасть, а при будь-яких спробах забрати дітей буде викликати поліцію. Позивач може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, задовольнити гармонійний розвиток їх особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. З самого дитинства вона піклується про дітей, виховує їх у дусі поваги та любові до батька, створює всі умови для їх розвитку, робить все аби діти були успішними, доглянутими, хоче дати дітям освіту і добробут, діти дуже прив`язані до матері. Крім того, позивач визнає, що і відповідач є чудовим батьком та бере активну участь у вихованні та спілкуванні з дітьми, однак в його пріоритетах завжди є робота і він ніколи самостійно не дбав про дітей, він не володіє інформацією про лікування дітей, особливості харчування, режим дня. Всі ці аспекти сімейного життя завжди були покладені на позивача. У зв`язку з наведеним, проживання спільних з відповідачем малолітніх дітей разом з матір`ю відповідатиме їх інтересам та забезпечить дітям належні умови проживання, виховання і розвитку, а позивач у свою чергу готова усіма силами сприяти тому, щоб діти через розлучення батьків не були позбавлені спілкування і виховання з боку батька.

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просив визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 .

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що із серпня 2013 року сторони почали проживати разом однією сім`єю, підтримуючи шлюбні стосунки, формуючи спільний побут та спільне життя. Проживаючи однією сім`єю, ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народились спільні діти: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 6 січня 2015 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб. Батьки відповідача придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , в якій сторони стали проживати разом з дітьми. Наприкінці жовтня 2020 року відповідач з невідомих причин залишила вказану квартиру, на неодноразові пропозиції позивача повернутись до дітей та до нього ОСОБА_1 не реагувала та не пояснювала свого не бажання повернутись, разом виховувати дітей та будувати сім`ю. 14 грудня 2020 року ОСОБА_2 стало відомо, що ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про розірвання шлюбу, тому, бажаючи зберегти сім`ю та сімейні цінності, ним було подано заяву про надання строку на примирення. Дружина жодної допомоги по утриманню дітей не надає, а він оплачує лікування, одяг, факультативні заняття дітей. Також, позивач робить з дітьми уроки, проводить дозвілля, намагається всіляко розвивати їхні навички та здібності, готує їсти, прибирає, одягає. Відповідач відвідує дітей лише декілька разів на місяць та фактично не приймає участі у їхньому житті та вихованні. Для виховання, розвитку і проживання дітей позивачем створені належні умови, в тому числі у дітей є окрема кімната, ліжка для відпочинку, стіл для занять. Діти забезпечені всім необхідним одягом, продуктами харчування. Умови проживання добрі, квартира обладнана необхідними меблями, побутовою технікою. В той же час, ОСОБА_1 мешкає у двокімнатній квартирі, яка не обладнана у повному обсязі всім необхідним для розвитку дітей, не може забезпечувати умови для нормального розвитку дітей у їх навчанні та не має достатнього доходу для матеріального забезпечення умов проживання дітей. Відповідач проживає у квартирі разом з своїм батьком, який потребує постійного стороннього догляду. Згідно виписки з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_5 , останній страждає на атрофію головного мозку, розсіяний склероз, атеросклероз нижніх кінцівок, потребує постійної сторонньої допомоги. Більше того, відповідач працює у бібліотеці на посаді бібліотекаря, графік роботи якої не дозволяє належним чином піклуватись про дітей та свого батька. ОСОБА_2 , який є здоровою особою без шкідливих звичок з власним бізнесом, стабільним доходом, позитивно характеризуючись за місцем проживання, не чинив та не чинитиме жодних перешкод для спілкування матері із сином та донькою і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб діти не були позбавлені піклування матері. На даний час діти прив`язані до позивача, бажають проживати з ним, адже між ними існує добрий емоційний зв`язок, тому їх проживання з батьком повністю відповідає інтересам дітей.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 рокуу задоволенні первісного позову відмовлено, а зустрічний позов задоволено.

Визначено місце проживання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вирішено питання розподілу судових витрат у вигляді судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є гарними батьками для своїх дітей і кожен з батьків не має перешкод щодо встановлення проживання дітей разом з ним. Разом з тим, діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , будучи вислуханими не тільки психологами, а і працівниками Служби у справах дітей під час вирішення питання щодо визначення їх місця проживання, вказали, що продовжують розглядати батька та матір як цілісну сім`ю, однак мають тісний емоційний зв`язок більше з батьком, чим з матір`ю та мають бажання проживати разом з батьком. Беручи до уваги висновок Служби у справах дітей та думку дітей щодо бажання проживати разом з батьком, суд прийшов до висновку, що визначення місця проживання малолітніх дітей сторін з батьком якнайкраще забезпечить їх інтереси та волевиявлення, а також не позбавляє матір можливості любити своїх дітей, піклуватися про них, приймати участь їх у вихованні. Визначаючи місце проживання дітей, суд, взявши до уваги встановлені обставини того, що батьком створено належні умови для виховання та розвитку дітей, він досить багато часу приділяє увагу дітям, повністю їх забезпечує, виходив із найкращих інтересів дітей, які вже досить тривалий час проживають разом із батьком, мають не тільки прив`язаність до батька але і до свого місця проживання. На час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дітей з мамою, що у свою чергу фактично призводить до зміни їх місця проживання, буде мати більш позитивний вплив на дітей, а відтак з урахуванням інтересів дітей, які проживають в атмосфері любові, турботи, захисту, змінювати місце проживання вагомих підстав немає. Суд вказав, що мама дітей, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дітей, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дітей, стан їх розвитку, незалежно від того з ким діти будуть проживати. Виходячи із обставин з даної справи та урахувавши, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, районний суд вважав правильним на сьогодні визначити місце проживання малолітніх дітей сторін у цій справі з батьком, оскільки таке буде відповідати якнайкращим інтересам дітей сприятиме повноцінному вихованню та розвитку.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що у період спільного проживання на очах у малолітніх дітей ОСОБА_2 допускав грубе порушення вимог статті 55 СК України та приниження позивача, лайливі слова в її бік та зауваження щодо того, що її хворий батько проживає з ними. Відповідач не допомагав піклуватися про хвору людину, умисно створював нестерпну обстановку шляхом морального насильства та приниження, у зв`язку з чим позивач змушена була прийняти рішення про припинення шлюбних відносин.Позивач, як мати, була впевнена, що за період канікул дітей вона влаштує побут у власній квартирі та діти по закінченню канікул будуть жити з нею, оскільки квартири знаходяться у радіусі кварталу одна від одної і це не призведе до зміни закладу освіти. Тому, позивач не вирішувала свої життєві проблеми, як помилково вказав суд в оскаржуваному судовому рішенні, а діяла в інтересах дітей, щоб вони проживали у відповідних умовах як побутових так і морально-етичних, та разом із переїздом одразу звернулася до суду із цим позовом. Проте, по закінченню канікул відповідач вчиняв перешкоди у спілкуванні та у зустрічах дітей з матір`ю, погрожував та не давав забрати дітей. Позивач намагалася неодноразово забрати дітей, проте це призводило до викликів поліції і до стресу у дітей, а вона керуючись найкращими інтересами дітей, не бажаючи їх травмувати та втягувати в конфлікт, прийняла рішення діяти правовими методами, щоб це не призвело до послаблення тісного емоційного зв`язку між матір`ю і дітьми. Отже, у всіх конфліктних ситуаціях мати керувалась виключно найвищими інтересами дітей з метою збереження у дітей почуття взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, з утвердженням в сім`ї поваги до батька та інших членів сім'ї.

Аналізуючи поведінку відповідача та суть ухваленого рішення, на думку позивача є очевидним, що така ситуація призводить до грубого порушення прав дітей на спілкування із матір`ю, батько фактично як власник розпоряджається дітьми як річчю, виключно діючи як «ображений чоловік», якого залишила жінка, намагаючись завдати болю та страждань у спосіб розлучення матері та дітей, буде і в подальшому використовуючи таке рішення здійснювати перешкоди у спілкуванні дітей із матір`ю. Батько здійснював злісні перешкоди зустрічам дітей з матір`ю аж до моменту прийняття органом опіки та піклування рішення про встановлення графіку зустрічей, що в першу чергу є порушенням прав дітей на безперешкодне та у будь-який час спілкування дітей із матір`ю. Саме тому позивач аргументувала, що, на відміну від відповідача, у неї не має образ на чоловіка, вона вважає його хорошим батьком та не має наміру створювати будь-які перешкоди у спілкуванні його як батька з дітьми та іншими родичами, однак суд першої інстанції зазначену обставину не врахував при ухваленні оскаржуваного рішення.

Судом також не взято до уваги той факт, що у ОСОБА_2 не має власної оселі, а квартира за адресою: АДРЕСА_3 , в якій проживає він та малолітні діти, йому не належить. Суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам того, що виключно бажанням суду уберегти дітей від переїзду з однієї квартири в іншу, не вичерпуються способи захисту інтересів дітей і такий спосіб є неналежний та не досконалий, оскільки як і власник квартири може прийняти рішення про виселення, так і сам відповідач не обмежений у праві прийняти рішення про переїзд. Бо зміна місця проживання за певних обставин, це те від чого не може залежати реалізація батьківських прав та обов`язків. Крім того, суд мав право визначити адаптивний порядок виконання рішення суду про визначення проживання малолітніх дітей з матір`ю, встановивши графік регулярних зустрічей з матір`ю та дату або строк переїзду дітей, натомість під приводом збереження дітей від переїзду, які фактично позбавлені можливості зустрітися з матір`ю, суд прийняв рішення про визначення місця проживання дітей з батьком.

Встановивши, що підстави, передбачені частиною другою статті 161 СК України, які б перешкоджали визначити місце проживання дітей з матір`ю відсутні, суд повинен був керуватися інтересами дітей, вимогами статті 9 Конвенції про права дитини та принципами статті 6 Декларації прав дитини, якими, зокрема, визначено, що малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Місцевий суд повинен був ретельно надати оцінку індивідуальним та особливим обставинам справи, коли формальні умови кожного з батьків рівні, але поведінка одного з батьків, а саме батька вкрай негативно впливає на інтереси дітей. У матері є чітке та свідоме розуміння щодо неприпустимості порушення родинного зв`язку між батьком та дітьми, а тому вона незалежно від обставин має намір продовжувати виховувати дітей на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги та утверджувати в сім`ї повагу до матері. Натомість, відповідач перешкоджає матері бачитись із дітьми, нав`язує дітям неправдиву думку про те, що «матір їх покинула», що неабияк негативно виливає на психологічний стан дітей. Тобто, батько не піклується про забезпечення стабільного морального стану дітей, не намагається згладити тимчасові сімейні обставини та як дорослий вирішити побутову ситуацію, а перекладає тягар участі та переживання у сімейній ситуації на плечі малолітніх дітей, яким всього 7 років, і вони не лише не мають життєвого досвіду, а й в силу свого віку не можуть оцінити обстановку та прийняти рішення де та з ким їм краще буде проживати. Діти в силу свого віку, керуються емоціями, імпульсами та почуттям комфорту. Крім того, закон встановлює вік дитини, з якого вона є такою, що досягла такого рівня розвитку, що може висловити свою думку у спорі щодо визначення місця проживання - 10 років, а тому оскільки малолітні діти сторін є такими, що не досягли цього віку, їх думка не могла бути взята до уваги з огляду на те, що їх вік та рівень розвитку є таким, що не дають їм можливості самостійно об`єктивно оцінити те, що навколо них відбувається.

Служба у справах дітей як орган опіки та піклування Деснянської районної у м. Києві державної адміністрація не належним чином виконала покладені на неї завдання та функції, затягнув розгляд справи щодо визначення місця проживання малолітніх дітей, що потягнуло за собою те, що увесь цей час батько маніпулював і обставинами, і свідомістю дітей, чим наніс невідворотної шкоди психологічному стану дітей. Крім того, у постанові Київського апеляційного суду від 6 серпня 2021 року у справі 754/4082/21, якою залишено без змін постанову Деснянського районного суду м. Києва від 28 квітня 2021 року про закриття провадження за частиною 1 статті 173-2 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення, встановлено, що бажання батька малолітніх дітей - ОСОБА_2 з`ясувати сімейні стосунки з ОСОБА_1 за участю малолітніх дітей, а також періодичні штучні конфлікти на цьому ґрунті, які провокуються, є свідченням не домашнього насильства, а їх безвідповідальності, які використовують дітей, як прикриття, при з`ясуванні сімейних стосунків.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на законність та обґрунтованістьзроблених судом першої інстанції висновків, а також на безпідставність доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі.

Відзив на апеляційну скаргу іншого учасника справи, а саме Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції установив та підтверджується матеріалами справи, що із 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали у цивільному шлюбі, під час якого 7 липня 2014 року у них народились діти (двійнята): ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

6 січня 2015 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований ВДРАЦС Деснянського РУЮ у м. Києві, актовий запис № 1,

4 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 року у справі № 754/14423/20.

Згідно відомостей з Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА, діти: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 .

Також встановлено, що після фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин діти сторін фактично проживають з батьком - ОСОБА_2 за адресою місця реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_8 , за договором купівлі-продажу квартири від 2 листопада 2018 року, яка є матір`ю відповідача за первісним позовом.

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 21 січня 2021 року, ОСОБА_8 надала право безстрокового і безоплатного проживання у належній їй на праві власності квартири АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 разом з дітьми: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визначення місця проживання дітей з матір`ю, зазначала, що вона була змушена переїхати до іншого житла та ініціювати розлучення, оскільки сімейні стосунки між нею та ОСОБА_2 не склалися, виникали постійні емоційні сварки при дітях на підгрунті того, що з ними став поживати її хворий батько, якому потрібен був постійний догляд, а всі ці обстави безпосередньо відображалися на дітях, тому для збереження психологічного стану дітей, вона змінила місце проживання, на що погодився відповідач. В подальшому, склалися обставини, коли усі намагання позивача вирішити сімейну ситуацію щодо місця проживання спільних дітей разом з нею мирним шляхом не вдалося, оскільки відповідач не віддавав дітей та обмежив їх спілкування з матір`ю.

ОСОБА_2 , мотивуючи зустрічні позовні вимоги про визначення місця проживання дітей з батькомвказував, що діти на сьогодні проживають разом з ним, саме він займається їх вихованням, утримує їх матеріально, піклується про них. Відповідач за зустрічним позовом відвідує дітей лише декілька разів на місяць та фактично не приймає участі у їхньому житті та спілкуванні. Однак, він не заперечує, щоб мама спілкувалася та піклувалася про своїх дітей, так як їм потрібна турбота мами, втім вважає, що краще визначити місце проживання дітей з ним, оскільки діти більше прив`язані до батька та у нього більше можливостей надати їм все необхідне.

Під час оцінки доводів апеляційної скарги та заперечень відзиву на неї колегія суддів керується положеннями Конвенції про права дитини (далі - Конвенція), Сімейним кодексом України (далі - СК України), Законом України «Про охорону дитинства», а також іншими правовими актами.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

У статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків(частина перша статті 160 СК України).

Статтею 161 СК України передбачено, що, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

У рішенні ЄСПЛ «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

У зв`язку із зазначеним при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини.

Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину (дітей) і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.

Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Визначаючи місце проживання малолітніх дітей та розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків, суд першої інстанції при вирішенні спору вірно надав першочергове значення саме найкращим інтересам дитини.

Ураховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно вимог статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Тобто, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судовим розглядом, ОСОБА_1 має самостійний стабільний дохід та позитивну характеристику з місця роботи, психіатричних захворювань та наркологічних патологій вона не має, у власності має двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 20 лютого 2020 року після смерті матері.

ОСОБА_2 також має самостійний стабільний дохід, позитивно характеризується за місцем поживання, психіатричних захворювань наркологічних патологій не має, та на законних підставах користується трикімнатною квартирою АДРЕСА_1 та належить на праві власності його матері ОСОБА_8 .

Згідно із актом № 604/20 оцінки потреб сім`ї та згідно із актом обстеження умов проживання дітей, виконані спеціалістом Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації та фахівцем із соціальної роботи Деснянського районного у м. Києві центру соціальних служб проведено обстеження житлово-побутових умов проживання та оцінку потреб сім`ї, відповідно до якого зазначено, що умови для проживання та виховання малолітніх дітей створені, для дітей виділено окрему кімнату, де є двоповерхове ліжко, спортивне приладдя, шафа для одягу та речей, обладнані місця для навчання та виконання домашніх завдань, наявні дитячі речі відповідно до віку дітей, іграшки.

Відповідно акту обстеження спеціаліста Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації та фахівцем із соціальної роботи Деснянського районного у м. Києві центру соціальних служб було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання та оцінку потреб сім`ї, зазначено, що ОСОБА_1 проживає в двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , житло утримується у доброму санітарно-гігієнічному стані, для дітей виділена окрема кімната, де є місця для сну, письмовий стіл для навчання, стільці, шафа одягу.

За інформацією Спеціалізованої школи І ступеня № 312 з поглибленим вивченням англійської мови Деснянського району м. Києва, яку відвідують малолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , діти увесь період навчання у школі виглядають охайними та доглянутими, всім необхідним для навчання забезпечені. Як мати, так і батько малолітніх дітей цікавилися їх навчанням та брали активну участь у шкільному житті дітей.

Відповідно до інформації КНП «ЦПМСД № 2», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обслуговуються в даній установі з народження, батьки дітей відповідально ставляться до виконання медичних зобов`язань по відношенню до своїх малолітніх дітей. І батько, і мати в рівній мірі (разом і по одному) супроводжували дітей при зверненні до лікаря-педіатра за первинною медичною допомогою. Батьки завжди дотримувались необхідного догляду за дітьми та виконували рекомендації лікаря-педіатра.

У висновку психологічного обстеження № 29 від 24 лютого 2021 року малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , здійсненого психологом Міського центру дитини Служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації, зазначено, що емоційно-вольова сфера дітей нестабільна, діти травмовані ситуацією, в якій наразі перебувають. За результатами психологічного обстеження, рекомендовано з метою стабілізації психоемоційного стану дітей пройти курс корекційної роботи ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зі спеціалістом психологом; не залучати дітей до обговорення питань, що стосуються дорослих, так як це формує у дітей викривлене сприйняття ситуації і викликає тривогу; надати дітям таку інформацію щодо розлучення, яка відповідає їх віку та не включає звинуваченням одного з батьків.

Відповідно до інформації ГО «Ліга медіаторів України» між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 медіаторами була проведена процедура медіації з питання визначення місця проживання дітей, під час процедури сторони домовились про разове спілкування матері з дітьми без присутності батька.

Разом з тим, з питання визначення місця проживання дітей сторони не дійшли спільних домовленостей.

З матеріалів справи вбачається, що також проводилось психологічне обстеження малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з метою визначення психоемоційного стану та особистісних характеристик дітей, особливостей дитячо-батьківських взаємовідносин, прихильності дітей до батьків та інших членів сім`ї (висновок від 12 січня 2021 року), наданий практичним психологом ОСОБА_11 (диплом Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова 12 НОМЕР_1 від 14 червня 2011 року про здобуття кваліфікації психолога).

Суд першої інстанції вважав, що обидва зазначених вище висновків, здійснені особою, яка має кваліфікацію психолога та має право на здійснення психологічного обстеження, достатньо обґрунтовані, сумнівів не викликають та не порушують інтереси дітей. Однак звернув увагу, що психологічне обстеження дітей проводилась у січні 2021 року, на той час коли мама дітей вирішила переїхати до іншого місця проживання, а діти тимчасово були залишення проживати разом з батьком.

Відповідно до висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини від 23 вересня 2021 року № 102/02/38-5953 Відділ опіки та піклування Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації вважає за недоцільне зміну місця проживання та визначення місця малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 .

У відповідності до висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини від 23 вересня 2021 року № 102/02/38-5954 Відділ опіки та піклування Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_2 .

Обставин, які б давали підстави сумніватись в обґрунтованості таких висновків, судом не встановлені і матеріалами справи не підтверджуються, а також ці висновки не суперечить інтересам дітей. Колегія суддів погоджується з такою оцінкою зазначених вище висновків органів опіки та піклування.

Крім того, колегія суддів наголошує, що дитина є суб`єктом права і незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Комплексний аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятися поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю.

Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом із тим згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції у ході розгляду справи встановив та фактично не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є гарними батьками для своїх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , кожен з батьків не має передбачених законодавством перешкод щодо встановлення проживання дітей разом з ним.

Разом з тим судом встановлено, що діти були вислухані не тільки психологами, а і працівниками Служби у справах дітей під час вирішення питання щодо визначення місця проживання малолітніх дітей, саме їх думка та бажання були покладені в основу у висновках з ким із батьків доцільно визначити місце проживання. Діти продовжують розглядати батька та матір як цілісну сім`ю, однак мають тісний емоційний зв`язок більше з батьком, чим з матір`ю та мають бажання проживати разом з батьком.

Колегія суддів, враховуючи конкретні обставини спірних правовідносин, вважає, що думка дітей щодо їх бажання проживати з батьком у контексті цієї справи є досить переконливою, незважаючи на малолітній вік дітей та з урахуванням нетривалого часу проживання з батьком і періодичного спілкування з матір`ю, а також прив`язаність дітей до постійного місця проживання, виховання, навчання тощо.

Взявши до увагу висновок Служби у справах дітей № 102/02/38-5954 від 23 вересня 2021 року, а також думку дітей щодо бажання проживати разом з батьком, суд першої інстанції ураховуючи наведені вище норми матеріального права дійшов обґрунтованого висновку, що визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_2 , якнайкраще забезпечить інтереси дітей та їх волевиявлення.

Матір дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право брати участь у її житті та вихованні незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Судом установлено та підтверджено учасниками справи, що Службою у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації розглянуто питання та встановлений порядок щодо участі матері ОСОБА_1 у вихованні малолітніх дітей, відповідно до якого визначено дні і часи спільного проведення часу: вівторок з 14:00 год. до 20:00 год, четвер з 14:00 год. до 20:00 год., п`ятниця з 14:00 год. та 1-3 вихідні дні. На сьогодні графік участі матері у вихованні дітей виконується сторонами.

Тобто, визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком не позбавляє позивача за первісним позовом, як матір, можливості любити своїх дітей, піклуватися про них, приймати участь у їх вихованні та фізичному і духовному розвитку.

Отже, встановивши, що і батьком, і матір`ю створено належні умови для виховання та розвитку дітей, суд, виходячи із найкращих інтересів малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , врахувавши у тому числі вік дітей, право на гармонійний розвиток і належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами та обов`язками батьків, правомірно вважав за необхідне визначити місце проживання дітей з батьком.

Колегія суддів враховує, що статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд першої інстанції у розглядуваній справі надав оцінку висновкам органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком та недоцільності зміни місця проживання та визначення місця малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю.

Визначаючи місце проживання дітей, суд, взявши до уваги встановлені обставини того, що батьком створено належні умови для виховання та розвитку дітей, він досить багато часу приділяє увагу дітям, повністю їх забезпечує, виходив із найкращих інтересів дітей, якій вже досить тривалий час проживають разом із батьком, мають не тільки прив`язаність до батька але і до свого місця проживання.

На час розгляду справи судом не було встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дітей з мамою, що фактично призводить до зміни місця проживання дітей та звичному для них середовища, буде мати більш позитивний вплив на дітей, саме тому, враховуючи інтереси дітей, які проживають в атмосфері любові, турботи, захисту, і змінювати їх місце проживання вагомих підстав немає.

Беручи до уваги обставини справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правильним на сьогодні буде визначити місце проживання малолітніх дітей сторін у цій справі з батьком, так як це на сьогодні буде відповідати якнайкращим інтересам дітей сприятиме повноцінному вихованню та розвитку.

ОСОБА_1 не надала апеляційному суду переконливих доказів на підтвердження того, що проживання дітей з батьком буде суперечити найкращому забезпеченню інтересів дітей.

Вирішуючи спір про визначення місця проживання дітей, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 на цей час здатний забезпечити належні та комфортні умови проживання, виховання та утримання сина та дочки, а тому, виходячи із закріплених у міжнародному та національному законодавстві принципів пріоритету захисту прав та забезпечення інтересів дітей в усіх діях щодо них, у тому числі при вирішенні судових спорів, обґрунтовано надав перевагу проживанню дітей саме з батьком, який може забезпечити нормальний всебічний розвиток дітей.

Колегія суддів звертає увагу на те, що визначення місця проживання дітей з батьком не впливатиме на їх взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Отже, відповідні доводи апеляційної скарги про позбавлення матері дитини певного обсягу батьківських прав внаслідок визначення місця проживання дітей з їх батьком є безпідставними.

Крім того, кожний із батьків не позбавлений права піднімати у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дитини з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення.

За таких обставин, вирішуючи питання про визначення місця проживання дітей з батьком у цій справі, суд надав належну оцінку доказам: кожному окремо та доказам у їх сукупності, досліджено висновки органів опіку та піклування нарівні з іншими доказами, враховано думку та прихильність до батьків самих дітей, ставлення батьків до виконання ними батьківських обов`язків та інші обставини, що мають суттєве значення для вирішення справи, у результаті чого ухвалено законне та вмотивоване рішення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) зазначено: «закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

У контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, встановивши, що для забезпечення інтересів дітей саме визначення місця проживання дітей з батьком відповідатиме їх інтересам, оскільки порушення позитивних взаємовідносин дітей з батьком можуть мати негативний вплив на подальший їх розвиток, врахувавши висновки психологічного обстеження дітей та органу опіки та піклування районний суд зробив цілком законний і обґрунтований висновок про відмову у задоволенні первісного позову матері та задоволення зустрічного позову батька.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом при вирішенні спору у даній справі порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У розумінні вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони позивача за первісним позовом.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового забору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко