РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року Володимир-Волинський міський суд Волинської області під головуванням судді Пустовойт Т.В., за участю секретаря судового засідання Мазій І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Володимирі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживача шляхом визнання недійсними окремих положень договору споживчого кредиту та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою в порядку захисту прав споживача до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі АТ «Альфа-Банк») про визнання недійсними з моменту укладання пунктів Угоди про надання кредиту №501088520 від 28.11.2018р. щодо плати за «Обслуговування кредиту» та в частині «Розрахунково-касове обслуговування». А також зобов`язати відповідача здійснити перерахунок платежів, здійснених позивачкою з часу його укладання, зарахувавши сплачені платежі в рахунок інших обов`язкових платежів (зі сплати заборгованості по тілу кредиту та процентах).

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 28.11.2018р. між нею та АТ «Альфа-Банк» укладено угоду про надання кредиту №501055520, згідно умов якого банк надав їй кредит готівкою в сумі 300 000 грн. строком на 48 місяців з процентною ставкою 13,99% річних.

Станом на 01 червня 2022 року кредитні кошти по вказаному договору повернуті в сумі 276 153,92грн., з яких 86250грн. плата за «Розрахункове касове обслуговування».

Позивачка, посилаючись на ст.ст.203, 215, 509, 626, 627, 628, 638, ч.1 ст.1054 ЦК України, ст.ст.11,12,18 Закону України «Про споживче кредитування», та на практику ВС, вважає, що пп.1 «б» Угоди та п.7.2 ч.7 Додатку №1 до Угоди до кредитного договору №501088520 від 28.11.2018р. є такими, що не відповідають чинному законодавству України, оскільки встановлюють щомісячну плату на «Розрахункове касове обслуговування», тобто супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватись безплатно, а тому зазначені пункти угоди та додатку є несправедливими та підлягають визнанню недійсними.

Відповідач із позовом не погодився, надав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечень проти позову представник відповідача зазначив, що дійсно позивачка та АТ «Альфа-Банк» уклали кредитний договір, за умовами якого вони погодили, в тому числі, що розмір платежу за сукупні та додаткові послуги кредитодавця складає 3750,00грн. Підписанням оферти позивачка підтвердила, що вона попередньо ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредиту. Отже, з урахуванням законодавства, споживач (позичальник) не звільнений від обов,язку бути добросовісним при укладанні договору, що означає повне з,ясування позичальником умов договору, тобто умов на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе, до підписання договору і відповідно до отримання кредитних коштів. Позивачка, ознайомившись з умовами кредитного договору та вважаючи їх прийнятними для себе, підписала його, не надавши відповідних зауважень або виправлень, чим висловила своє волевиявлення і згоду з усіма умовами договору. Окрім того, відповідно до Паспорту споживачка мала права відмовитись від договору про споживчий кредит протягом 14 календарних днів у порядку та на умовах, визначених ЗУ «Про споживче кредитування». Посилаючись на практику ВС вважали, що вимоги позивачки не підлягають задоволенню у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права.

Суд, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 28.11.2018 року між ОСОБА_1 та АТ«Альфа-Банк» укладено Акцепт пропозиції на укладання угоди про надання кредиту №501055520, за умовами якого банк надав кредит в сумі 300 000грн. строком на 48 місяців з процентною ставкою 13,99% річних.

Згідно з п.п. «б» п.1 Угоди, під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги щомісячного обслуговування кредиту у розмірі 1,25% від суми кредиту, зазначеної в Акцепті без ПДВ, що визначені п.7.2 ч.7 Додатку №1 до зазначеної Угоди, як платежі за додаткові та супутні послуги банку, в тому числі «Розрахункове касове обслуговування».

Відповідно Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, позивачу за весь період дії кредитного договору необхідно сплатити банку платежі за додаткові та супутні послуги «Розрахункове касове обслуговування» суму в розмірі 180 000,00 грн.

В Додатку №1, що є невід`ємною частиною Угоди, визначаються: складові загальної вартості кредиту; графік платежів з повернення кредиту та сплати відсотків за його користування; суми комісійної винагороди та інші платежі за Угодою.

Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки на рахунки в банку сплачується відповідно до діючих тарифів банку.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування" умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

За вимогами статті 18 «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливим є положення договору про споживчий кредит, який містить умови плати за розрахунково-касове обслуговування, і це є підставою для визнання такого положення недійсним.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком, що передбачає стаття 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 р. №168 (яка була чинна на час виникнення спірних відносин), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитом будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин.

Такий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 р. у справі №369/9293/15-ц; від 02 вересня 2019 року у справі №361/7528/17 та від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору.

Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Враховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися їй безоплатно, вказаний пункт кредитного договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, надання грошових коштів за укладеним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання послуг з розрахунково-касового обслуговування не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання послуги з розрахунково-касового обслуговування відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Таким чином умови кредитного договору, а саме п.п.«б» п.1 розділу «Умови споживчого кредиту» та Додаток №1 до угоди про надання кредиту №501088520 (графік платежів) є несправедливими, тому відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» вказані умови договору є недійсними з моменту укладення кредитного договору, у зв,язку з чим суд приходить до висновку про наявність законних підстав для визнання недійсним п.п.«б» п.1 розділу «Умови споживчого кредиту» Акцепту пропозиції на укладання угоди про надання кредиту №501088520 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 28.11.2018 року та п.7.2 ч.7 Додатку №1 до Угоди про надання кредиту №501088520 від 28.11.2018 року Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг в частині сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування, а отже позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивачки про зарахування сплачених платежів з погашення плати з інші послуги банку в рахунок платежів зі сплати заборгованості по тілу кредита та процентах, суд, враховуючи положення ч.1 ст.216 ЦК України, яка передбачає, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, та як наслідок визнання недійсним умов кредитного договору в частині визначення плати за обслуговування кредитної заборгованості, вважає належним зобов`язати відповідача здійснити перерахунок здійснених з часу укладення вказаного договору платежів та зарахувати сплачену позивачем суму в рахунок інших обов`язкових платежів, що передбачені умовами вказаного кредитного договору, що на думку суду буде повністю відповідати нормам чинного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з 28 листопада 2018 року по 28 вересня 2021 року позивачка сплатила коштів на погашення кредитної заборгованості в сумі 276 153,92 грн., з яких комісія за обслуговування кредиту 86 250грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на означене, розглядаючи справу виходячи з диспозитивності цивільного судочинства на підставі ст.13 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з`ясуванні обставин справи, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Крім цього, на підставі ст.141 ЦПК України, оскільки на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач при подачі позову до суду був звільнений від сплати судового збору, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1984,80 грн.

Керуючись ст.ст. 202, 203, 215, 216, 233, ЦК України, ст.ст. 4, 13, 81, 82, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживача шляхом визнання недійсними окремих положень договору споживчого кредиту та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати недійсним з моменту укладання п.п.«б» п.1 розділу «Умови споживчого кредиту» Акцепту пропозиції на укладання угоди про надання кредиту №501088520 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 28.11.2018 року, щодо плати за «Обслуговування кредиту» в розмірі 1,25% щомісячно від суми кредиту, що підлягає сплаті за період з 28 грудня 2018 року по 28 листопада 2022 року у розмірі 180 000грн., та п.7.2 ч.7 Додатку №1 до Угоди про надання кредиту №501088520 від 28.11.2018 року Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг в частині сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування, укладених між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Альфа-Банк».

Зобов`язати АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору №501088520 від 28 листопада 2018 року ОСОБА_1 платежів, зарахувавши сплачену нею комісію за розрахунково-касове обслуговування кредиту в сумі 86 250грн. (вісімдесят шість тисяч двісті п,ятдесят гривень) - в рахунок інших обов`язкових платежів (зі сплати заборгованості по тілу кредиту та процентах), що передбачені умовами кредитного договору №501088520.

Стягнути з АТ «Альфа-Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 1984,80грн. (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири гривні 80 коп.)

На рішення може бути подана апеляція до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Тетяна Пустовойт