ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

20 вересня 2022 року місто Чернівці справа № 725/910/20

провадження №88-ц/822/3/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.

секретар Скрипка С.В.

за участю: представника заявників ОСОБА_1

відповідача за первісним позовом ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_3 та заяву ОСОБА_4 про перегляд постанови Чернівецького апеляційного суду від 21 січня 2021 року за нововиявленими обставинами в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовна заява обґрунтована тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок (котедж) по АДРЕСА_1 . У вказаному будинку вона проживає з чоловіком та донькою без реєстрації, водночас зареєстровані її батько - ОСОБА_2 та мати ОСОБА_4 , які фактично в будинку тривалий час не проживають.

Зазначала, що ОСОБА_2 нехтуючи сімейними цінностями, почав створювати конфлікти та сварки, псувати морально-психологічну атмосферу у родині та спричиняти матері ОСОБА_4 як душевні страждання, так і фізичного болю, внаслідок чого між ними було розірвано шлюб та розпочався процес поділу майна.

ОСОБА_2 з метою провокацій почав періодично приходити до будинку вказуючи, що він там зареєстрований та має право проживати, поводив себе дивно та час від часу агресивно.

З 2018 року відповідач ОСОБА_2 фактично не проживає у будинку, спільного господарства з нею не вів та не веде, не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не бере, особистих речей в житловому приміщенні не має. Водночас жодних перешкод у користування жилим приміщенням ні вона, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. В той же час ОСОБА_2 фактично тривалий час проживає в іншому будинку по АДРЕСА_2 .

Просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

10 березня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ) про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення.

В обґрунтування позову посилався на те, що за час перебування у шлюбі з 28 жовтня 1989 року по 21 травня 2019 року вони з дружиною спільно займалися підприємницькою діяльністю та придбали нерухоме майно - житловий будинок (котедж) по АДРЕСА_1 , який в подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 12 червня 2009 року було зареєстровано за донькою ОСОБА_3 .

Вказував, що у вказаному будинку вони разом з дружиною ОСОБА_4 проживали з 2010 року, а донька перейшла проживати в квартиру придбану ними у шлюбі по АДРЕСА_3 , в якій проживає разом із сім`єю. Таким чином станом на 2010 рік він законно отримав право проживати у будинку в статусі члена сім`ї, а в подальшому, у зв`язку із розірванням шлюбу з членом сім`ї ОСОБА_4 , він набув статусу орендаря вказаного житлового будинку, тобто вважав, що між ним та донькою склалися правовідносини, що випливають з житлового законодавства, пов`язані з його правом на користування житловим будинком, в якому зареєстроване його місце проживання.

Після розірвання шлюбу він продовжував проживати у будинку по АДРЕСА_1 , де знаходяться його речі та де він отримує поштову кореспонденцію.

З початку 2019 року колишня дружина, та під її психологічним тиском дочка, чинить йому перешкоди у користуванні житлом, не пускає до будинку, змінила на вхідних дверях замки чим порушує його право користування житловим приміщенням. З цього приводу він звертався до Чернівецького відділу поліції, який запропонував йому звернутися за вирішенням спору до суду.

Також вказував, що після примусового виселення та крадіжки його майна колишньою дружиною, він вимушений жити у друзів та знайомих, де проживає і по даний час, іншого житла немає, у спірному будинку не проживає з поважних причин, оскільки донька під психологічним тиском матері не допускає його до житла.

Просив суд зобов`язати ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 та вселити його у вказаний будинок.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної інстанцій

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28 жовтня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення - відмовлено. Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком (котедж), що знаходиться по АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 21 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28 жовтня 2020 року скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовлено. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення задоволено. Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні житловим будинком (котеджем) по АДРЕСА_1 . Вселити ОСОБА_2 у житловий будинок (котедж) по АДРЕСА_1 . Вирішено питання судових витрат.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 25 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Заяву ОСОБА_5 про заміну сторони виконавчого провадження задоволено. Замінено сторону боржника ОСОБА_3 на ОСОБА_4 у виконавчому провадженні №68680080, у справі №725/910/20 за виконавчим листом, виданим Першотравневим районним судом м.Чернівці 03.02.2021 року.

Короткий зміст заяв про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами

25 липня 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду апеляційної інстанції із заявою про перегляд постанови апеляційного суду за нововиявленими обставинами.

15 серпня 2022 року ОСОБА_4 звернулася до суду апеляційної інстанції із заявою про перегляд постанови апеляційного суду за нововиявленими обставинами.

ОСОБА_3 у поданій заяві посилалася на те, що їй 01 липня 2022 року стало відомо про нові обставини справи, а саме про те що спірний будинок не єдине житло у ОСОБА_2 як встановив суд апеляційної інстанції, а у нього у власності на підставі ухвали Шевченківського районного суду м.Чернівці від 09.12.2019 року про затвердження мирової угоди між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є: майнове право користування торговельним місцем у двох рівнях в будівлі літ.П №16-37, №16-77 загальною площею 27,60 кв.м. (торгове місце №37); майнове право користування торговельним місцем у двох рівнях в будівлі літ.П №16-38, №16-78 загальною площею 27,80 кв.м. (торгове місце №38); які знаходяться у 2-му секторі 5-го ряду в навчально-виставковому торговельному комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у АДРЕСА_4 . Як вбачається із характеристик приміщень, які перебувають у одноосібній власності ОСОБА_2 з грудня 2021 року, обидва приміщення є дворівневі та площа кожного фактично відповідає площі однокімнатної квартири.

Крім цього, з офіційного сайту судової влади України зі справи №713/2589/21 про встановлення факту належності правовстановлюючого документа, їй стало відомо, що ОСОБА_2 прийняв у спадщину після смерті батька житловий будинок у с.Іспас Вижницького району, Чернівецької області, що відображено в самому рішенні суду.

Таким чином доказами, що підтверджують наявність нововиявлених обставин, які існували на час розгляду справи, однак не були їй відомі є ухвала Шевченківського районного суду м.Чернівці від 09.12.2019 року про затвердження мирової угоди між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а також рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 13.12.2021 року, з яких вбачається що будинок АДРЕСА_1 ніколи не був і не є єдиним житлом ОСОБА_2 , і що він після смерті батька був забезпечений житлом як спадкоємець у зв`язку з прийняттям спадщини, а також мав у власності інші приміщення придатні для проживання.

Просила скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 21.01.2021 року за нововиявленими обставинами. Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 та вселення його у вказаний будинок, позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задовольнити.

ОСОБА_4 в поданій заяві посилалася на те, що вона не була учасником цивільної справи №725/910/20, однак на даний час вона є боржником у виконавчому провадженні по вказаній справі. Оскільки вона не брала участі у розгляді справи, вважає що її права та інтереси порушені, оскільки вона була позбавлена можливості заперечувати проти позовних вимог ОСОБА_2 щодо відсутності у нього іншого житла, в той час як він мав можливість та законне право на проживання відразу в декількох приміщеннях, в тому числі і в успадкованому житловому будинку після смерті свого батька, який помер ще у 2014 році.

Посилається на те, що 28.07.2022 року вона отримала відповідь старости с.Іспас Вижницького району, Чернівецької області, з якої вбачається що ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги після смерті батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно Акту обстеження від 04.08.2022 року у домогосподарстві за адресою: АДРЕСА_5 проживає мати ОСОБА_2 - ОСОБА_8 , яка є лежачою і її син ОСОБА_2 навідується до неї в гості та проживає там по декілька днів.

Крім того, ОСОБА_2 був забезпечений власним житлом - квартирою АДРЕСА_6 , яка належала йому та їй на праві спільної сумісної власності подружжя. Однак, як вбачається з тексту мирової угоди укладеної між нею та ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, затвердженої ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 09.12.2019 року, майно було поділено таким чином, що ОСОБА_2 одержав у власність майнове право користування торговельним місцем у двох рівнях в будівлі літ.П №16-37, №16-77 загальною площею 27,60 кв.м. (торгове місце №37); майнове право користування торговельним місцем у двох рівнях в будівлі літ.П №16-38, №16-78 загальною площею 27,80 кв.м. (торгове місце №38); які знаходяться у 2-му секторі 5-го ряду в навчально-виставковому торговельному комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у АДРЕСА_4 , а також легковий автомобіль марки Mercedes-Benz GLE 25, 2017 року випуску. Таким чином, ОСОБА_2 при поділі майна подружжя добровільно та свідомо відмовився від права власності на квартиру АДРЕСА_6 і відповідно повинен був передбачати наслідки такого розподілу майна.

Таким чином, доказами, що підтверджують наявність нововиявлених обставин, які існували на час розгляду справи, однак не були відомі є: довідка від 28.07.2022 року старости с.Іспас Вижницького району Чернівецької області; Акт обстеження від 04.08.2022 року; копії книг по господарського обліку за адресою: АДРЕСА_5 ; ухвала Шевченківського районного суду м.Чернівці від 09.12.2021 року про затвердження мирової угоди між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Вказує, що будинок АДРЕСА_1 ніколи не був і не є єдиним житлом ОСОБА_2 .

Просила скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 21.01.2021 року за нововиявленими обставинами. Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 та вселення його у вказаний будинок, позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задовольнити.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представника заявників, відповідача за первісним позовом, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами задоволенню не підлягають.

Так, відмовляючи в первісному позові ОСОБА_3 суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 своїми діями фактично позбавила відповідача ОСОБА_2 можливості доступу до спірного будинку та проживання у ньому. Відповідач ОСОБА_2 не проживав у спірному будинку з поважних причин, а саме із-за неприязних стосунків з донькою ОСОБА_3 . Відповідач ОСОБА_2 не втратив з власної волі інтересу до спірного житла, в якому зареєстрований, і яке є його єдиним житлом, а його не проживання в житловому будинку понад рік пов`язане з об`єктивними причинами, та не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням.

Задовольняючи позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 суд апеляційної інстанції виходив з того, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Надаючи оцінку тим обставинам, що відповідач тривалий час проживав у спірному житловому будинку, а тому ОСОБА_2 має тривалий зв`язок із спірним майном як із житлом. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №198727900 вбачається, що відомості щодо наявного у ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно відсутні. Отже, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не проживає в спірному житловому будинку з поважних причин, іншого місця проживання та реєстрації не має. Окрім того, пред`явлення ОСОБА_2 позову та оскарження рішення суду першої інстанції свідчить про те, що він не втратив інтересу до вказаного житла, незалежно від його правового режиму, та є достатньою підставою для того, щоб вважати спірний будинок житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції. Позивачем не надано доказів того, що відповідач, який є її батьком, перешкоджає їй користуватися, володіти та розпоряджатися своєю власністю, а також те, що відповідач не проживає у спірному житлову приміщенні без поважних причин, та втратив інтерес до спірного житла. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем ОСОБА_3 не доведено.

Поняття нововиявлених обставин в контексті практики Європейського Суду з прав людини

Розглядаючи питання щодо принципу правової визначеності, що передбачає дотримання принципу res judicata, та відступу від принципу правової визначеності, колегія суддів звертає увагу на таке.

Європейській Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, в тому числі щодо України, констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).

Відстоюючи принцип правової визначеності, як у випадках перегляду судових актів у порядку нагляду (див. рішення Суду у справах "Світлана Науменко проти України", "Трегубенко проти України"), так у випадках перегляду справ у зв`язку з нововиявленими обставинами (див. рішення у справі "Желтяков проти України", п.п. 42-48), Європейський Суд з прав людини вважає доцільним слідувати тій же логіці, коли цей основоположний принцип підривається за допомогою інших процесуальних механізмів, таких як продовження строку на оскарження.

Погоджуючись з відступом національного суду від принципу правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто остаточності судового рішення, Європейський Суд з прав людини одночасно визначає, що відхід від цього принципу можливий, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

Особа, яка бажає скасування судового рішення, має довести, що вона не мала можливості для надання доказів до закінчення судового розгляду, і, що такий доказ має значення для вирішення справи.

Дана процедура сама по собі, як підкреслив Європейський Суд, не суперечить принципу правової визначеності у тій мірі, в якій вона використовується для виправлення судових помилок.

Суд зазначив, що важливо, щоб ця процедура була застосована способом сумісним зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами має відповідати міжнародним стандартам права на справедливий суд, що гарантоване ст.6 Конвенції.

Поняття нововиявлених обставин в контексті національного закону

За змістом ч.1 та п.1ч.2 ст.423 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, що набрало законної сили, може бути переглянуте за нововиявленими обставинами за наявністю істотних для справи обставин, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звернулася з позовом на час розгляду справи.

Дослідивши питання про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої Судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 21 жовтня 2020 року у справі №726/938/18 зазначив, що нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають:

- істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Згідно з ч.1 ст.423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

При вирішенні питання про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, суд має виходити з визначених ч.2 ст.423 ЦПК України підстав, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, та дотримання заявником умов, що містяться в ст.ст.424,426 ЦПК України.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених п.1 ч.2 ст.423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення.

Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Аналогічні висновки Верховного Суду містяться у постановах від 17 квітня 2018 року (справа №1510/2-1411/11), від 19 червня 2019 року (справа № 815/1918/15), від 27 травня 2020 року (справа №802/2136/17-а), від 05 січня 2021 року (справа № 805/4341/16-а).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 квітня 2021 року у справі №9901/819/18, провадження №11-430заі20 підкреслила, що не належать до нововиявлених нові обставини, які виникли або змінилися після ухвалення судом рішення, новий доказ або нове обґрунтування позовних вимог чи заперечень проти позову (пункт 6.38).

Таким чином, поняття нововиявлених обставин, їх тлумачення національними судами кореспондує з принципом правової визначеності та повагою до принципу res judicata.

Із цих положень міжнародного та національного законодавства виходить суд апеляційної інстанції, розглядаючи питання, порушені у даній справі про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає необхідним розмежувати поняття нововиявлених обставин, нових обставин та нових доказів: - нововиявлені обставини - це особливі обставини, що підтверджені доказами, які існували під час постановлення судового рішення та можуть призвести до іншого результату і раніше не були об`єктивно доступні; - особа, яка бажає скасувати судове рішення, має довести, що не мала можливості надати такі докази до закінчення судового розгляду, що мають значення для виправлення істотних недоліків; - нові обставини є обставини, що виникли або змінились після постановлення судового рішення, а тому не можуть бути враховані судом при його прийнятті.

Відмінність нововиявлених обставин від нових обставин: - нововиявлені обставини на момент розгляду справи існують; - нові обставини - не існують; - нововиявлені обставини входять до предмету доказування; нові - не входять, оскільки не існують і не можуть бути відомі учасникам процесу і суду.

Відмінність нових доказів та доказів, якими обґрунтовуються нововиявлені обставини: - докази підтверджують нововиявлені обставини; - нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Перегляд судового рішення на підставі п.1 ч.2 ст.423 ЦПК України

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Так, обґрунтовуючи заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, на підставі п.1 ч.2 ст.423 ЦПК України заявники посилалися на те, що істотними обставинами перегляду постанови Чернівецького апеляційного суду від 21 січня 2021 року є те, що ОСОБА_2 на підставі ухвали Шевченківського районного суду м.Чернівці від 09.12.2019 року про затвердження мирової угоди між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 : одержав у власність майнове право користування торговельним місцем у двох рівнях в будівлі літ.П №16-37, №16-77 загальною площею 27,60 кв.м. (торгове місце №37); майнове право користування торговельним місцем у двох рівнях в будівлі літ.П №16-38, №16-78 загальною площею 27,80 кв.м. (торгове місце №38); які знаходяться у 2-му секторі 5-го ряду в навчально-виставковому торговельному комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у АДРЕСА_4 , а також згідно відповіді старости с.Іспас Вижницького району, Чернівецької області, ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги після смерті батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно Акту обстеження від 04.08.2022 року у домогосподарстві за адресою: АДРЕСА_5 проживає мати ОСОБА_2 - ОСОБА_8 , яка є лежачою і її син ОСОБА_2 навідується до неї в гості та проживає там по декілька днів. Таким чином будинок АДРЕСА_1 ніколи не був і не є єдиним житлом ОСОБА_2 .

Вирішуючи питання обґрунтованості заяв ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про перегляд постанови Чернівецького апеляційного суду від 21 січня 2021 року у цій справі за нововиявленими обставинами, апеляційний суд повинен вирішити, чи є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Колегія апеляційного суду вважає, що заявниками не наведено нововиявлених обставин, які входять до предмета доказування у справі та можуть будь яким чином вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Категорія житла є загально-родовою та не має юридичного значення самостійного об`єкта права, оскільки повноваження щодо такого об`єкта реалізуються через визнані правом різновиди житла у вигляді житлового будинку, квартири, іншого приміщення, призначених та придатних для постійного проживання в них згідно з положеннями норм цивільного законодавства України.

Так, житло у вузькому розумінні - це призначений для постійного проживання і визнаний цивільним правом різновид нерухомого майна, яким визнається житловий будинок та квартира, тобто житлові приміщення, спеціально призначені для постійного проживання людей. Такий підхід у розумінні поняття «житло» знайшло закріплення в ст. 379 ЦК України.

У широкому значенні під житлом зазвичай розуміють індивідуально визначену річ особливого роду у вигляді споруди або приміщення, спеціально призначені для проживання людей: житлові будинки, квартири, кімнати разом з відповідною допоміжною площею (кухня, коридор, ванна кімната, прихожа тощо), а також різного роду інші об`єкти житлового будинку (ліфт і ліфтове господарство, інше інженерне обладнання). Тому, враховуючи аналіз чинного законодавства і практику його застосування, «житло» слід розглядати як об`єкт житлових правовідносин і як родове поняття, яке узагальнює в собі окремі об`єкти нерухомості, які відносяться до житлових приміщень.

Колегія суддів не погоджується з твердженнями заявників ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , про те що ОСОБА_2 може використовувати для проживання приміщення, а саме торговельне місце у двох рівнях, яке за своєю площею придатне для проживання оскільки площа одного торгівельного місця відповідає однокімнатній квартирі, оскільки торгівельні місця не можуть вважатися житлом в розумінні статті 379 Цивільного кодексу України, оскільки житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Таким чином, колегія суддів вважає, що такі приміщення як торгівельні місця, які знаходяться у 2-му секторі 5-го ряду в навчально-виставковому торговельному комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у АДРЕСА_4 не призначені, не непридатні та не пристосовані для постійного проживання.

Крім цього, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, ОСОБА_4 як новий власник будинку АДРЕСА_1 , 26 січня 2021 року звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівців з позовом про визнання ОСОБА_2 таким що втратив право користування житловим приміщенням.

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року по цивільній справі №725/356/21, касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 02 липня 2021 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 18 серпня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовлено.

Верховний Суд у вище вказаній постанові від 26 січня 2022 року, надаючи аналіз послідовності дій ОСОБА_3 (доньки) та ОСОБА_4 (матері) щодо дарування донькою матері спірного будинка під час вирішення цивільної справи №725/910/20, вказав на цілеспрямованість таких дій ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що в свою чергу вказує на те, що ухвала Шевченківського районного суду м.Чернівці від 09.12.2019 року про затвердження мирової угоди, не являється нововиявленою обставиною як для ОСОБА_3 так і для ОСОБА_4 .

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 під час звернення до суду (в січні 2021 року) з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, як сторона по справі була обізнана про наявність ухвали Шевченківського районного суду м.Чернівці від 09.12.2019 року про затвердження мирової угоди.

Крім цього, заявниками жодним чином не підтверджено і не доведено належними та допустимими доказами отримання ОСОБА_2 після смерті батька, що помер 2014 року, у власність будь якого житла, а саме відсутні докази, з приводу того, що ОСОБА_2 звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, не підтверджено що надалі ОСОБА_2 отримано свідоцтво про прийняття спадщини будь якого майна після смерті батька.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що заявники в поданих заявах викладають нове обґрунтування позовних вимог і заперечень проти зустрічного позову, але жодним чином не наводять нововиявлені обставини, які мають істотне значення для справи і не були їм відомі під час розгляду справи.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду заяв за нововиявленими обставинами

Відповідно до частини 3 статті 429 ЦПК України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

У разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали, постанови за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу (частина 4 статті 429 ЦПК України).

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами не містить доводів, що свідчать про наявність підстав для такого перегляду постанови апеляційного суду та скасування судового рішення, що переглядається, а тому у задоволенні заяв необхідно відмовити.

Керуючись статтями 381, 423, 429 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 та заяви ОСОБА_4 про перегляд постанови Чернівецького апеляційного суду від 21 січня 2021 року за нововиявленими обставинами в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовити.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 21 січня 2021 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст ухвали складений 22 вересня 2022 року

Головуючий: Н.К.Височанська

Судді: І.Н.Лисак

І.Б.Перепелюк