ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6461/22 Справа № 202/5154/21 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 рокуколегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2022 року по справі за позовом керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання спадщини відумерлою та витребування майна, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2021 року керівник Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра, діючи в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання спадщини відумерлою та витребування майна, мотивуючи його тим, що ними встановлено наявність підстав для вжиття заходів представницького характеру за фактом незаконного, без достатніх правових підстав, набуття права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 та обставини, що свідчать про наявність порушень інтересів держави в особі Дніпровської міської ради в порядку реалізації прав у зв`язку з відумерлістю спадщини. Окружною прокуратурою до Дніпровської міської ради та Департаменту правового забезпечення було скеровано листи щодо порушень та з питань вжитих заходів щодо обліку та оформлення речових прав на нерухоме майно, квартиру АДРЕСА_1 . При цьому, в листах повідомлялося, що у разі невжиття Дніпровською міською радою, її виконавчими органами заходів реагування, окружною прокуратурою буде вирішено питання щодо звернення з відповідним позовом до суду. Згідно з відповідей Дніпровської міської ради та Департаменту правового забезпечення Дніпровської міської ради, заходи, спрямовані на поновлення порушених прав та інтересів територіальної громади м.Дніпро, за вказаним фактом, шляхом звернення до суду ними не вживалися.

Вказував, що квартира АДРЕСА_1 була передана у приватну власність ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло згідно з розпорядженням органу приватизації від 24 січня 1995 року №3/137-95. На підставі договору купівлі-продажу від 31 січня 1995 ОСОБА_4 , що діяв від імені ОСОБА_3 , вказану квартиру відчужено ОСОБА_5 . У подальшому, 03 березня 1995 року, ОСОБА_5 продав ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 . В свою чергу, ОСОБА_6 відчужено зазначену квартиру на користь ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу від 05 квітня 2002 року, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_7 право власності на зазначене нерухоме майно у порядку спадкування ніким не набувалося, при цьому, 21 серпня 2018 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Зазначав, що підставою реєстрації вказано свідоцтво про право власності на житло від 09 вересня 2003 року, видане на ім`я ОСОБА_1 згідно з розпорядженням (наказом) від 20 серпня 2003 року №РП-4856. Водночас, згідно з інформацією Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №3/12-2195 від 19 травня 2021 року розпорядження від 20 серпня 2003 року №РП-4856 не видавалося, а квартира АДРЕСА_1 передана у приватну власність ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням органу приватизації від 24 січня 1995 року №3/137-95. Крім того, згідно з листом КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради №5419 від 14 травня 2021 року та матеріалами інвентаризаційної справи, свідоцтво про право власності на житло від 09 вересня 2003 року видане на ім`я ОСОБА_1 згідно з розпорядженням (наказом) від 20 серпня 2003 року №РП-4856, та право власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 станом на 31 грудня 2012 року не реєструвалися. У подальшому, згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 23 серпня 2018 року продано зазначений об`єкт ОСОБА_3 , яким, в свою чергу, 20 листопада 2018 року відчужено зазначену квартиру за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що у дійсності розпорядженням органу приватизації від 24 січня 1995 року №3/137-95 квартиру АДРЕСА_1 було передано у приватну власність ОСОБА_3 , після чого вказана квартира тричі відчужувалася за договорами купівлі-продажу, та останнім законним власником якої була ОСОБА_7 , після смерті якої у встановленому законом порядку це майно ніким не набуто у власність, та з 2018 року зазначене майно є предметом незаконних дій осіб, якими право власності на законних підставах не набувалося та відповідно повноваження на розпорядження вказаним майном також відсутні, а тому просили суд визнати квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційним номер об`єкта нерухомого майна 101) відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та передати її територіальній громаді міста Дніпра у особі Дніпровської міської ради, витребувати від ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Дніпра у особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) та стягнути з відповідачів на користь Дніпропетровської обласної прокуратури понесені судові витрати по справі.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури, діючи в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що спірна квартира повинна бути визнана відумерлою спадщиною та передана до територіальної громади міста Дніпра у особі Дніпровської міської ради, наголошували на доведеності підстав для її витребування від ОСОБА_2 , який наразі є її власником. Наголошували на тому, що останнім законним власником спірної квартири була саме померла ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після її смерті з 2018 року зазначене майно є предметом незаконних дій осіб, якими право власності на законних підставах не набувалося та були відсутні.

19 вересня 2022 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказував про те, що він є добросовісним набувачем квартири та його права, як власника, не можуть порушуватись. Вказував, що пропущено строк позовної давності. Прокуратурою не обґрунтовано підстав для звернення з даним позовом в інтересах Дніпровської міської ради.

Інші учасники справи правом на надання відзиву не скористались.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про наявність, передбачених законом, підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.367 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, у повній мірі зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24 січня 1995 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням органу приватизації від 24 січня 1995 року №3/137-95, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 , внесено в реєстрову книгу №33п-111.

За договором купівлі-продажу від 31 січня 1995 року, посвідченим державним нотаріусом Першої ДДНК Білоус С., зареєстрований в реєстрі за №7-925, ОСОБА_4 , що діяв від імені ОСОБА_3 , продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 03 березня 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої ДДНК, зареєстрованого в реєстрі за №1-1106, ОСОБА_5 продав ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 02 квітня 2002 року, посвідченого ПН ДМНО Дерев`янко О.К., за реєстром №1340, ОСОБА_6 продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_7 .

Зазначене підтверджується листом КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради №5419 від 14 травня 2021 року та матеріалами інвентаризаційної справи (т.1 а.с.32-38).

Згідно з відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про смерть №661 від 07 квітня 2015 року.

Після смерті ОСОБА_7 право власності на зазначене нерухоме майно у порядку спадкування ніким не набувалося, що підтверджується інформацією Шостої ДДНК №2472/01-09 від 06 серпня 2021 року про те, що спадкова справа після смерті ОСОБА_7 не заводилася (т.1 а.с.52).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого номер довідки 269619382 від 09 серпня 2021 року, 21 серпня 2018 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва по право власності, на житло, серія та номер: б/н, виданий 09 вересня 2003 року виконкомом міської ради народних депутатів. Відомості внесено ПН ДМНО ОСОБА_8 (т.1 а.с.18-21).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 09 вересня 2003 року, виданого виконкомом міської Ради, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 згідно з розпорядженням (наказом) від 20 березня 2003 року №РП-4856 (т.1 а.с.22).

Згідно з інформацією Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №3/12-2195 від 19 травня 2021 року, розпорядження від 20 серпня 2003 року №РП-4856 не видавалося, а квартира АДРЕСА_1 передана у приватну власність ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням органу приватизації від 24 січня 1995 року №3/137-95. За архівними даними приватизаційних справ Департаменту та у книгах реєстрації свідоцтв про право власності розпорядження №РП-4856 від 20 серпня 2003 року відсутнє (а.с.40).

З листа КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради №5419 від 14 травня 2021 року та в матеріалах інвентаризаційної справи містяться відомості, що станом на 31 грудня 2012 року, за адресою: АДРЕСА_1 , про право власності за: гр. ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 05 квітня 2002 року, посвідчений ПН ДМНО Дерев`янко О.К., за реєстром №1340, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №427п за реєстровим №341-147 (т.1 а.с.32).

За договором купівлі-продажу квартири від 23 серпня 2018 року, посвідченого ПН ДМНО Павловською Г.О. за реєстром №700, ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.24-27).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23 листопада 2018 року, посвідченого ПН ДМНО Павловською Г.О. за реєстром №1138, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.28-31).

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання спадщини відумерлою місцевий суд зазначив, що прокурор самостійно виявив правопорушення в травні 2021 року, однак яким чином виявлено правопорушення прокурором суду не повідомлено, а тому Правобережна окружна прокуратура м.Дніпра звернулась до суду в інтересах Дніпровської міської ради вже після спливу строку позовної давності. Щодо заявлених позовних вимог про витребування квартири з незаконного володіння зазначав, що прокуратурою допущена бездіяльність в рамках процедур спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчинені правочинів з нерухомим майном та перекладається тягар на відповідача ОСОБА_2 , який є добросовісним набувачем.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що на прокуратуру покладається функція представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (частина третя статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України, зокрема у частині четвертій статті 56 цього Кодексу визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Системне тлумачення норм частин четвертої, п`ятої статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках:1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність такого органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює (доповнює) в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 (провадження №12-194гс19).

Виходячи зі змісту наведених норм права, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами,а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Таким чином, у кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд - перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Правобережною окружною прокуратурою міста Дніпра у 2021 році було встановлено наявність підстав для вжиття заходів представницького характеру за фактом незаконного, без достатніх правових підстав, набуття права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 та обставин, що свідчать про наявність порушень інтересів держави в особі Дніпровської міської ради в порядку реалізації прав у зв`язку з відумерлістю спадщини. Окружною прокуратурою до Дніпровської міської ради та Департаменту правового забезпечення було направлено листи в №04/53-2736 вих.21 від 29 липня 2021 року та №7/11-2055 від 10 серпня 2021 щодо порушень та з питань вжитих заходів щодо обліку та оформлення речових прав на нерухоме майно, квартиру АДРЕСА_1 .

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1277 ЦК України визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Частиною другою статті 1277 ЦК України передбачено, що заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Колегія суддів звертає увагу на те, що цивільний кодекс не містить граничного строку, протягом якого, після одного року з часу відкриття спадщини, має бути подана заява. Таким чином, органи місцевого самоврядування фактично не обмежені часовими рамками для подання таких заяв.

У даній справі, Правобережною окружною прокуратурою міста Дніпра саме у 2021 році було встановлено наявність підстав для вжиття заходів представницького характеру за фактом незаконного, без достатніх правових підстав, набуття права власності на спірне нерухоме майно, зокрема і шляхом визнання спадщини відумерлою та витребування майна. З позовом в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради прокуратура звернулась 20 серпня 2021 року. Таким чином висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині визнання спадщини відумерлою у зв`язку з пропуском строку позовної давності є хибними.

Згідно із частиною третьою статті 1277 ЦК України спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24 січня 1995 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням органу приватизації від 24 січня 1995 року №3/137-95, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 , внесено в реєстрову книгу №33п-111. За договором купівлі-продажу від 31 січня 1995 року, посвідченим державним нотаріусом Першої ДДНК Білоус С., зареєстрований в реєстрі за №7-925, ОСОБА_4 , що діяв від імені ОСОБА_3 , продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 . Відповідно до договору купівлі-продажу від 03 березня 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої ДДНК, зареєстрованого в реєстрі за №1-1106, ОСОБА_5 продав ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 . Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 02 квітня 2002 року, посвідченого ПН ДМНО Дерев`янко О.К., за реєстром №1340, ОСОБА_6 продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_7 .

Тобто останнім законним власником квартири була ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті якої, у встановленому законом порядку, це майно ніким не набуто у власність та як стало відомо позивачу у 2021 році, починаючи з 2018 року зазначене майно є предметом незаконних дій осіб, якими право власності на законних підставах не набувалося та відповідно повноваження на розпорядження вказаним майном також відсутні

Таким чином, з врахуванням обставин даної справи, Дніпровська міська рада є особою, інтерес якої полягає у реалізації положень статті 1277 ЦК України та переходу спірної квартири у власність територіальної громади.

Відповідно до статті 387 ЦК України лише власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною першою статті 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У пунктах 146-147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 зазначено: задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту прав власника.

Пред`являючи позов в інтересах Дніпровської міської ради, прокурор виходив з того, що порушуються інтереси територіальної громади м.Дніпро, які випливають із встановленого статтею 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою.

Дніпровська міська рада не є власником спірного майна до ухвалення судом рішення про визнання спадщини відумерлою, однак в силу закону на неї покладено обов`язок по захисту прав територіальної громади, що свідчить про наявність законного інтересу який полягає в тому, щоб майно, яке може бути визнане відумерлою спадщиною, не було незаконно виведено зі спадкової маси, оскільки від цього залежить подальша можливість переходу такого майна у власність територіальної громади.

Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №641/1689/15-ц (провадження №61-34143св18), від 26 лютого 2020 року у справі №640/17297/15-ц (провадження №61-5251св19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №522/11473/15-ц (провадження №61-47178св18) зроблено висновок, що прокурор має право в інтересах держави витребувати квартиру із чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України у поєднанні із вимогами статті 1218 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі №760/12445/18 (провадження №61-19302св19) вказано «спадщина, яка відкрилась після смерті ОСОБА_9 та складається з квартири АДРЕСА_2 є відумерлою, тому відповідно до статей 388 та 1277 ЦК України має бути передана територіальній громаді м.Києва в особі Київської міської ради».

У постанові від 09 лютого 2022 року у справі №640/23065/14 (провадження №61-1456св21) Верховний Суд дійшов висновку про те, що наявні правові та фактичні підстави для визнання квартири АДРЕСА_3 відумерлою спадщиною та передання спадкового майна (спірної квартири) у власність територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради.

Таким чином, квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номерроб1єта нерухомого майна 101) підлягає витребуванню від ОСОБА_2 на користь територіальної громади м.Дніпро у особі Дніпровської міської ради.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Враховуючи обставини зазначеної справи та наведені вище принципи, які є складовими верховенства права, колегія суддів дійшла висновку, що витребування спірної квартири у добросовісного набувача ОСОБА_2 надасть змогу територіальній громаді м.Дніпро у особі Дніпровської міської ради за заявою її представницького органу реалізувати свій законний інтерес. Це уможливить в подальшому на виконання повноважень та завдань територіальну громаду м.Дніпро у особі Дніпровської міської ради передати її в користування найменш забезпеченим та найбільш соціально потребуючим категоріям населення. Зазначене свідчить про дотримання справедливої рівноваги (балансу) між загальним інтересом громади та інтересами відповідача ОСОБА_2 , як особи, яка страждає від такого втручання, і яка не позбавлена можливості відновити своє право у спосіб звернення до ОСОБА_1 з вимогою про відшкодування збитків, а тому втручанням у право власності відповідача ОСОБА_2 не може вважатися непропорційним та таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо даних для задоволення апеляційної скарги та позовних вимог, тому з урахуванням наведеного, рішення суду постановлене без дотримання зазначених вище вимог законодавства та встановлення всіх обставин справи, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради.

В порядку ч.13 ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь прокуратури Дніпропетровської області судові у розмірі по 10 502, 89 грн. з кожного (за подання позовної заяви - 8 402,31 грн. та за звернення з апеляційною скаргою - 12 603,47 грн.).

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання спадщини відумерлою та витребування майна задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єта нерухомого майна 101) відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та передати цю квартиру у власність територіальної громади м.Дніпро у особі Дніпровської міської ради.

Витребувати квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єта нерухомого майна 101) від ОСОБА_2 на користь територіальної громади м.Дніпро у особі Дніпровської міської ради.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судові витрати по 10.502 грн.89 коп. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.