ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 615/426/21 Головуючий суддя І інстанції Токмакова А.П.
Провадження № 22-ц/818/3631/22 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, пов`язаних із застосуванням Закону України «Про захист прав споживачів»
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2022 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.,

суддів колегії: Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

за участю секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ніколаєва Володимира Івановича на рішення Валківського районного суду Харківської області від 04 серпня 2022 року, ухвалене у складі судді Токмакової А.П., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» про захист прав споживача,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, у якій просив:

- визнати пункт додаткової угоди № 2 від 18 липня 2013 року до договору відступлення права вимоги № 1034/44 від 16 липня 2013 року, яким відступлено право вимоги Публічним акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 8 740,88 доларів США на дату укладання договору та додаткової угоди, недійсним у зв`язку із відсутністю у Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої НБУ;

- визнати пункт додаткової угоди № 2 від 18 липня 2013 року до договору відступлення права вимоги № 1034/44 від 16 липня 2013 року, яким було відступлено право вимоги банком Публічним акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 69 865,85 грн. на дату укладання договору та додаткової угоди - фактично переданою вимогою.

Позов мотивовано тим, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2011 року у справі № 2-2686/11/01 позов ОСОБА_1 до ПАТ «Перший Український міжнародний банк» про визнання кредитного договору недійсним та зустрічний позов ПАТ «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Розірвано кредитний договір від 25 квітня 2008 року та додаткову угоду від 23 червня 2010 року, укладені між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Перший Український міжнародний банк» заборгованість за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № 6316663 у розмірі 6 978,53 доларів США та 1 194,57 грн.

16 липня 2013 року між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ТОВ «АНСУ» укладений договір відступлення прав вимоги № 1034/44 за кредитами, згідно з яким ПАТ «Перший Український міжнародний банк» передало, а ТОВ «АНСУ» прийняло право вимоги за кредитними договорами, до переліку яких входить кредитний договір № 6316663, укладений 25 серпня 2008 року між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ОСОБА_1 .

У відповідності до договору відступлення права вимоги, Товариству з обмеженою відповідальністю «АНСУ» перейшло права вимоги на суму основного боргу у розмірі 6 259,73 доларів США, суму прострочених процентів у розмірі 24 812,15 доларів США, що разом складає 8 740,88 доларів США, що на дату укладення договору еквівалентно 69 865,85 грн., при цьому рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2011 року стягнута заборгованість у розмірі 6 978,53 доларів США.

Як зазначив позивач, невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю «АНСУ» своїх зобов`язань за договором відступлення права вимоги в частині стягнення присудженої судом суми у гривні у розмірі, вказаному у витязі з додаткової угоди № 2 від 18 липня 2013 року, спричинило штучне накопичення заборгованості у позивача та завдало шкоди законним інтересам позивача.

Крім того, позивач вказав, що у Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, що унеможливлює відступлення прав вимоги за кредитним договором.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 12 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Ніколаєва В.І. посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права і просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що у ТОВ «АНСУ» відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, що унеможливлює відступлення прав вимоги за кредитним договором оскільки борг ним передано у іноземній валюті, зазначене призвело до збільшення заборгованості.

Вказує що невиконання ТОВ «АНСУ» своїх зобов`язань за договором відступлення прав вимоги в частині стягнення присудженої суми судом в гривнях в розмірі вказаному в у витягу з додаткової угоди №2 від 18.07.2013 спричинило штучне накопичення заборгованості позивача перед ТОВ «АНСУ» і завдало шкоди його законним інтересам.

У відзиві на апеляційну скаргу представника АТ «ПУМБ» адвокат М.Посметна просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що додаткова угода №2 від 18.07.2013 року та договір відступлення прав вимоги №1034 від 16.07.2013 не можуть порушувати права позивача як споживача, оскільки зазначені правочини не передбачали а ні надання послуг, ані продаж товарів позивачу, жодним чином не змінювали права та обов`язки сторін за кредитним договором № 6316663 від 25.04.2008 року, укладеним між ЗАТ «ПУМБ» правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» та позивачем права вимоги за яким були відступлені ПАТ «ПУМБ на користь ТОВ «АНСУ».

Зазначає, що відсутність у ТОВ АНСУ ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, оскільки вказана ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, а не правочину, який оспорюється позивачем у межах заявленого позову, що було встановлено при розгляді справи №757/26162/15-ц.

Також зазначали, що оскільки позивач був обізнаний про укладення договору відступлення прав вимоги у липні 2013, звертався до суду про визнання цього договору недійсним у липні 2015 року, тому вважають, що строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом сплив у липні 2016 року.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта - адвоката Ніколаєва В.І., розглянула справу за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги існувало невиконане грошове зобов`язання, за яким відступалося право вимоги, тому незгода позивача із розміром заборгованості не є підставою для визнання оспорюваного договору відступлення прав вимоги недійсним.

Крім того, суд вважав встановленим, що 16 липня 2013 року між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ТОВ «АНСУ» укладений договір відступлення прав вимоги № 1034/44, за умовами якого первісний кредитор відступив новому кредитору свої права грошової вимоги за кредитними договорами, які укладені між первісним кредитором та фізичними особами, а новий кредитор зобов`язався сплатити первісному кредитору грошові кошти за відступлені останнім права.

Тобто між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ТОВ «АНСУ» укладений саме договір відступлення права вимоги, а не договір факторингу.

Так, у розумінні приписів частин першої та другої статті 5Декрету КабінетуМіністрів Українивід 19лютого 1993року №15-93«Про системувалютного регулюванняі валютногоконтролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «АНСУ» за договором відступлення права вимоги, не є валютною операцією, яка потребує генеральної або індивідуальної ліцензії.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ТОВ «АНСУ» є юридичною особою, основним видом економічної діяльності якої є «надання інших фінансових послуг» (крім страхування та пенсійного забезпечення) (КВЕД 64.99) (а. с. 10)

Відсутність у ТОВ «АНСУ» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, оскільки вказана ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, а не правочину, який оспорюється позивачем у межах заявленого позову.

Крім цього, суд відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України покликався на те, що судами спростовані доводи позивача, що оспорюваний договір відступлення права вимоги є недійсним у зв`язку із відсутністю у ТОВ «АНСУ» генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій.

Відповідно до норми ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд також врахував правовий висновок, сформульований в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 червня 2022 року у справі № 723/779/20 (провадження № 61-11906св21) про те, що наявність на момент укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги невиконаного грошового зобов`язання, за яким відступалося право вимоги, незгода позивача із розміром заборгованості не є підставою для визнання оспорюваного договору відступлення прав вимоги недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом частини 1 статті 202 цього Кодексу правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В частині 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 513, 514, 516 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, 25 квітня 2008 року між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 6316663 з додатковими угодами № 7584176 від 22.04.2010 р., № 7584033 від 22 квітня 2010 року, № 9236832 від 25 червня 2010 року, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 17 236 доларів США, а останній зобов`язався використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути банку кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Розірвано кредитний договір від 25 квітня 2008 року та додаткову угоду від 25 червня 2010 року, укладені між ОСОБА_1 та ПАТ «Перший Український міжнародний банк».

Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору, укладеного 25 квітня 2008 року між ним та ЗАТ «ПУМБ», та додаткової угоди від 25 червня 2010 року з графіком погашення суми кредиту та процентної ставки недійсними; визнання нарахування ЗАТ «Першого Українського Міжнародного Банку» та ПАТ «Першого Українського Міжнародного банку» боргу за несвоєчасне погашення суми кредиту та нарахування штрафних санкцій, завишення суми процентної ставки незаконним; зобов`язання провести перерахунок сплати погашення кредиту та зарахувати недораховану суму для погашення кредиту.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Перший Український міжнародний банк» заборгованості в сумі 6 978, 53 доларів США та 1194, 57 грн.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, вказане рішення набрала чинності 14 лютого 2012 року.

16 липня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АНСУ» укладений договір відступлення прав вимоги № 1034/44 за кредитами.

Відповідно до пункту 1.1. договору відступлення прав вимоги за цим договором, протягом строку його дії та у відповідності до генерального реєстру боржників, первісний кредитор зобов`язується відступити новому кредитору свої права грошової вимоги за кредитними договорами, які укладені між первісним кредитором та фізичними особами, а новий кредитор зобов`язується сплатити первісному кредитору грошові кошти за відступлені останнім права.

Згідно із витягом з додаткової угоди № 2 до договору відступлення прав вимоги № 1034/44 від 16 липня 2013 року, Публічне акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк» передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ» прийняло право вимоги за кредитним договором № 6316663, укладеним між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ОСОБА_1 , за яким сума простроченого основного боргу складає 6 259,73 доларів США, сума прострочених процентів 2 481,15 доларів США, загальна сума вимог, що відступається, станом на дату відступлення складає 69 865,85 гривень.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2013 року по справі № 640/19691/13-ц заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» про заміну сторони виконавчого провадження задоволено.

Замінено стягувача у виконавчому провадженні у справі № 2018/2-1970/11/13 за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме: замінено стягувача - Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» на стягувача - Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ» у зв`язку з переходом до останнього прав кредитора відповідно до Договору відступлення № 1034/44від 16 липня 2013року.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2014 року у справі № 640/644/14-ц, виправлено описку в ухвалі Київського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2013 року справі за заявою представника ТОВ «АНСУ» про заміну сторони виконавчого провадження, а саме вказано правильно у другому абзаці резолютивної частини ухвали Київського районного суду від 25 грудня 2013 року: «Змінити стягувача у виконавчому провадженні по справі № 2-2686/11/01 за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме: замінено стягувача - Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» на стягувача - Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ» у зв`язку з переходом до останнього прав кредитора відповідно до Договору відступлення № 1034/44від 16 липня 2013року.

10 квітня 2017 року державним виконавцем Богодухівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області відкрито виконавче провадження № 45519517 з примусового виконання виконавчого листа № 2018/2-2686/11-01 від 01 березня 2012 року, виданого Київським районним судом м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» боргу у розмірі 6 978,53 доларів США та 1 194,57 гривень.

На даний час виконавче провадження перебуває на виконанні у Соборному відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Згідно наданої копії вимоги державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № 45519517/28 від 25 січня 2022 року, адресованої Товариству з обмеженою відповідальністю «АНСУ», просить надати на адресу відділу ліцензію на здійснення валютних операцій, виданої Товариству з обмеженою відповідальністю «АНСУ» Національним банком України.

Відповідно до листа № 27-0006/1540 від 10 січня 2022 року, Національний банк України не видавав Товариству з обмеженою відповідальністю «АНСУ» генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій/ліцензію на здійснення валютних операцій.

Також, Національний банк України не видавав Товариству з обмеженою відповідальністю «АНСУ» індивідуальні ліцензії на здійснення валютних операцій за період з 01 січня 2011 року по 06 лютого 2019 року.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями статті 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім цього, одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Тобто у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з цим, із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 Господарського кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг.

У частинах першій, другій статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України).

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України).

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12?97гс18).

З матеріалів справи вбачається, що 16 липня 2013 року між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ТОВ «АНСУ» укладений договір відступлення прав вимоги № 1034/44, за умовами якого первісний кредитор відступив новому кредитору свої права грошової вимоги за кредитними договорами, які укладені між первісним кредитором та фізичними особами, а новий кредитор зобов`язався сплатити первісному кредитору грошові кошти за відступлені останнім права.

Постановою Верховного суду від 19 листопада 2019 року у справі 757/26162/15-ц встановлено , що між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ТОВ «АНСУ» укладений саме договір відступлення права вимоги, а не договір факторингу.

З додаткової угоди до договору про відступлення прав вимоги№1034/44 від 16.07.2013 вбачається, що додатковою угодою встановлена загальна сума заборгованості у гривнях становить 69865,85.

Враховуючи те, що на момент укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги існувало невиконане грошове зобов`язання, за яким відступалося право вимоги, тому незгода позивача із розміром заборгованості не є підставою для визнання оспорюваного договору відступлення прав вимоги недійсним.

Також безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи, є доводи апеляційної скарги про те, що у ТОВ «АНСУ» було укладено договір факторингу. Наведені з цього приводу у оскарженому рішенні суду мотиви належним чином обґрунтовані і доводами скарги не спростовуються. Заперечення, які були наведенні у відзиві на апеляційну скаргу з посиланням на постанову КЦС ВС від 13.11.2019 у справі № 757/26162/15-ц, в якій були сформульовані правові висновки щодо характеру договору, за яким до нового кредитора позивача - ТОВ «АНСУ» перейшло право вимоги, який не був змінений додатковими угодами є обґрунтованими і колегія суддів з ними погоджується.

З огляду на те, що позивач припустився прострочення свого зобов`язання по сплаті заборгованості за договором кредиту безпідставними є також доводи скарги про те, що ТОВ «АНСУ» допустила прострочення своїх зобов`язань за договором відступлення прав вимоги в частині стягнення присудженої суми судом в гривнях в розмірі вказаному в у витягу з додаткової угоди №2 від 18.07.2013, що начебто спричинило штучне накопичення заборгованості позивача перед ТОВ «АНСУ» і завдало шкоди його законним інтересам.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Тому, оскільки суд першої інстанції дійшов до висновку щодо необґрунтованості позовних вимог позивача, з яким погоджується колегія суддів, підстав для застосування строку позовної давності не має.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ніколаєва Володимира Івановича залишити без задоволення.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 04 серпня 2022 року, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 19 жовтня 2022 року.

Головуючий суддя В.Б.Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака

А.В. Котелевець