Постанова

Іменем України

20 вересня 2022 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/8199/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,

за участю секретаря Ратушного А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 ,

на рішення Святошинського районного суду м. Києва

від 11 травня 2021 року

в складі судді Сенька М.Ф.

у цивільній справі №759/6339/15-ц Святошинського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_3 , яка є правонаступником обмежено дієздатного ОСОБА_4 ,

до ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 ,

третя особа - Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація,

про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 , як піклувальник обмежено дієздатного ОСОБА_4 , в інтересах останнього звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому з підстав, визначених ст. 225 ЦК України просила визнати недійсним договір дарування 51/100 частки квартири АДРЕСА_1 , що укладений 19.10.2009 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лавриненко О.І. за реєстровим №986 (далі договір дарування).

Позовні вимоги мотивувала тим, що внаслідок психічного захворювання ОСОБА_4 в день укладання договору дарування не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва залучено до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 , а ОСОБА_1 в якості правонаступника ОСОБА_2 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року позов задоволено у повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилалась на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції не врахував відсутність в матеріалах справи доказів того, що ОСОБА_4 у встановленому законом порядку ніколи не визнавався недієздатним.

Судом неправильно застосовано положення ст. 225 ЦК України та, як наслідок, не взято до уваги, що ОСОБА_3 на день подання позовної заяви не відносилася до кола осіб, які уповноважені на звернення до суду з даним позовом.

Зазначала, що судом першої інстанції повністю проігнорований, не проаналізований та не оцінений той факт, що за своє життя особисто ОСОБА_4 визнавав законність укладеного ним договору дарування від 19.10.2009 і його ніколи не оскаржував.

Судом безпідставно покладено в основу рішення Висновок судово-психіатричної експертизи №536 від 14.07.2016, оскільки такий висновок є неповним, необґрунтованим та таким, що суперечить іншим доказам, зокрема іншим судово-психіатричним експертизам, які містяться у справі.

Вказувала, що судом безпідставно не взято до уваги Висновок судово-психіатричної експертизи №4 від 21.01.2020, яким встановлено, що ОСОБА_4 за своїм психічним станом під час підписання договору дарування частини квартири 19.10.2009 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, але не повною мірою.

Судом в порушення ст. 110 ЦПК України не надано правової оцінки Висновку судово-психіатричної експертизи №4 від 21.01.2020 в сукупності з іншими доказами, які містяться у справі, як то письмові докази та покази свідків.

Також, як на підставу скасування рішення суду посилалася на те, що позовна заява подана з пропуском строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем до ухвалення у справі рішення, тоді як судом першої інстанції не було задоволено клопотання позивача про поновлення пропущеного строку позовної давності.

За наведених обставин просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11.05.2021 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених в ній.

Позивачка, належним чином повідомлялася про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася.

Третя особа - Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання, та їхніх представників.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідачки та її представника ОСОБА_5 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За статтею 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №359/3849/14-ц, від 16 травня 2022 року у справі №127/8183/19, від 30 травня 2022 року у справі №663/2311/16-ц.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 01.11.2000, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком В.П. за реєстровим №4314, набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно договору дарування від 29.10.2009, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу О.І. за реєстровим №986, ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у дар 51/100 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . З даного договору вбачається, що дієздатність дарувальника ОСОБА_4 була перевірена нотаріусом шляхом його опитування.

Згідно медичних документів, які знаходяться в матеріалах справи, з 2006 року ОСОБА_4 спостерігався лікарями психіатрами, неодноразово лікувався в психіатричній лікарні з приводу психічних розладів у вигляді виражених змін особистості внаслідок епілептичних нападів, із жовтня 2008 року є інвалідом ІІ групи; 23.10.2009 психіатрами диспансеру Київського міського ПНД №4 ОСОБА_4 було встановлено діагноз «Епілепсія криптогенна з вираженими змінами особистості, помірним інтелектуально-мнестичним зниженням, поліморфними частими нападами …». 03.11.2009 оку діагноз було підтверджено фахівцями спеціалізованої психіатричної медико-соціальної експертної комісії №2 м. Києва.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.12.2014 ОСОБА_4 визнано обмежено дієздатним.

В основу вказаного судового рішення покладено висновок судово-психіатричних експертів від 09.10.2014, за яким ОСОБА_4 на час проведення експертизи страждає на психічний розлад у вигляді епілепсії з помірно вираженими змінами особистості та інтелектуально-мнестичним зниженням; наявні у ОСОБА_4 психічні порушення істотно впливають на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.04.2015 над ОСОБА_4 встановлено піклування, піклувальником призначено його сестру ОСОБА_3 .

Згідно з Висновком судово-психіатричних експертів від 14.07.2016 №536, що зроблений за результатами призначеної судом експертизи, ОСОБА_4 у момент укладення та підписання договору дарування частини квартири 19 жовтня 2009 року страждав на епілепсію з вираженими змінами особистості та помірним інтелектуально-мнестичним зниженням (F 07.8 та G 40 - МКХ-10) і за своїм психічним станом у зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Цими процесуальними нормами передбачено, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачем не спростовано правильності, достовірності та обґрунтованості Висновку судово-психіатричних експертів від 14.07.2016 №536, яким визначено, що в день укладення оспорюваного договору ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Судом правомірно зазначено в мотивувальній частині рішення, що відсутні підстави вважати Висновок від 14.07.2016 №536 неповним, неясним або таким, що суперечить іншим матеріалам справи, оскільки, на відміну від Висновку від 21.10.2020 №4, що виконаний на замовлення ОСОБА_1 , був складений за наслідками дослідження найбільшого обсягу (кількості) медичних документів щодо психічного стану здоров`я ОСОБА_4 .

До того ж, як правильно враховано судом першої інстанції, експертиза від 14.07.2016 (Висновок №536) за формою проведення була амбулаторною, тобто заснована, окрім іншого, на безпосередньому огляді та спілкуванні з підекспертним, тоді як експертиза на замовлення відповідачки за формою проведення - посмертна експертиза (здійснена лише на підставі медичних документів).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не взято до уваги Висновок від 20.10.2020 №4 і що такому висновку судом не надано правової оцінки в сукупності з іншими письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи. Тобто, є помилковими твердження скаржника про порушення судом першої інстанції ст. 110 ЦПК України.

Також колегія суддів зауважує на те, що Висновок від 20.10.2020 №4, який на думку відповідачки є підставою для відмови в задоволенні позову не є беззаперечним, оскільки містить застереження, а саме в останньому вказано, що ОСОБА_4 під час укладання спірного договору дарування міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, але не в повній мірі.

Отже, Висновок від 20.10.2020 №4 не спростовує висновку судової експертизи, оскільки в сукупності з іншими доказами не дає змоги дійти висновку про наявність обставин того, що в момент укладення оспорюваного договору ОСОБА_4 в повній мірі міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, вірно застосувавши положення статті 225 ЦК України, яка регулює дані правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки під час укладення договору дарування від 19 жовтня 2009 року ОСОБА_4 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_4 у встановленому законом порядку недієздатним не визнавався, не спростовують висновку суду про наявність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки положення частини 1 статті 225 ЦК України вказують на те, що правочин з підстав, визначених цією статтею, може оспорити дієздатна фізична особа, яка вчинила такий правочин, і в момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій. Тобто, законодавець не вказує на те, що визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України може здійснюватися лише у випадку визнання недієздатною особи, яка вчинила правочин.

Посилаючись на те, що судом неправильно застосовано положення ст. 225 ЦК України, відповідачка вказувала на те, що позов пред'явлено неналежним позивачем, так як ОСОБА_6 на день подання позовної заяви не була уповноважена на звернення до суду з даним позовом.

Колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява 22.04.2015 подана піклувальником ОСОБА_3 в інтересах обмежено дієздатного ОСОБА_4 (том 1, а.с. 1-3).

Як вже вказувалося вище, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.04.2015 піклувальником ОСОБА_4 призначено його сестру ОСОБА_3 .

Частиною 1 статті 38 ЦПК України (тут і далі в редакції на день подання позовної заяви), сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження (крім справ про усиновлення) можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника.

За приписами ч. 2 ст. 39 ЦПК України, права, свободи та інтереси осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах особу, цивільна дієздатність якої обмежена.

Також слід враховувати, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа.

Положення ст. 38, 39, 44 ЦПК України в редакції на день подання позовної заяви узгоджуються з положеннями ст. 58, 59, 64 ЦПК України в чинній редакції.

Аналіз наведених обставин та положень закону вказує на те, що ОСОБА_3 , як законний представник ОСОБА_4 , в інтересах останнього звернулася до суду з даним позовом. Відтак, доводи скаржника про те, що з позовом звернулася не уповноважена особа не приймаються до уваги судової колегії.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідачка вказувала на те, що позовна заява подана з пропуском позовної давності та відповідним клопотанням про поновлення такого строку, але це клопотання не вирішено судом першої інстанції.

Дійсно, як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_3 просила поновити строк звернення до суду з позовом. В обґрунтування клопотання про поновлення строків позовної давності зазначила, що в силу свого психічного стану ОСОБА_4 не мав змоги самостійно пред'явити даний позов, оскільки взагалі не пам'ятав про вчинення оспорюваного правочину, а рішення про призначення її піклувальником від 07.04.2015, після чого вона одразу й звернулася з позовними вимогами.

Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності, судом в мотивувальній частині рішення зазначено, що заява відповідача щодо пропуску позивачкою позовної давності є надуманою.

Колегія суддів вважає, що судом правомірно не застосовано строк позовної давності, оскільки матеріалами справи доведено, що ОСОБА_4 під час укладення оспорюваного договору не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а його піклувальник звернувся до суду в межах позовної давності. Тобто строк позовної давності не пропущено, а відтак судом першої інстанції правомірно не вирішувалося клопотання позивача про поновлення такого стркоу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2022 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.В. Желепа

В.А. Кравець