Провадження № 22-ц/4808/815/22
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Максимів Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу запозовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, відділ ДВС у м. Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Польською М.В. 18 квітня 2022 року у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 19 квітня 2022 року,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, відділ ДВС у м. Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позову зазначила, що 19 листопада 2021 року головним державним виконавцем відділу ДВС у м. Івано-Франківську винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №67590378 щодо звернення стягнення на нерухоме майно квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності.

Після ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження їй стало відомо, що АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до ДВС у м. Івано-Франківську із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. №2156 від 19.07.2019 року, про стягнення з неї ( ОСОБА_1 ) заборгованості за рахунок нерухомого майна, що належить їй на праві власності.

У відповідності до оскаржуваного виконавчого напису, загальна сума заборгованості становить 73 572,49 доларів США, що за курсом НБУ на 05.03.2019 року становить 1 973 735,30 грн.

Вважає виконавчий напис протиправним, тобто таким, що винесений з порушенням вимог чинного законодавства України та не підлягає виконанню, оскільки з 2014 року по даний час в провадженні Івано-Франківського міського суду на розгляді перебуває провадження за позовом АТ КБ «Приватбанк» до неї ( ОСОБА_1 ) про дострокове стягнення заборгованості та зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним, а тому виконавчий напис є подвійним стягненням боргу, в тому числі за спірний (частково) період з 10.05.2007р. по 10.05.2019р., строк дії договірних зобов`язань було визначено до 10.05.2017р., а тому нарахування відсотків та пені виходить за межі дії договору, а заборгованість не є безспірною. Також, пройшло понад 3 роки з часу виникнення права вимоги кредитора з 23.12.2014р. (пред`явлення позову про дострокове стягнення), тобто сплив строку 23.12.2017р., що не враховано нотаріусом, повідомлень перед вчиненням виконавчого напису не отримувала ні від кого, і стягувач навіть не направляв їй копію претензії чи виконавчого напису, дізналась після відкриття виконавчого провадження в листопаді 2021 року.

Просила визнати виконавчий напис №2156 від 19.07.2021 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. таким, що не підлягає виконанню (а.с.1-3).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30.11.2021 року зупинено стягненя в межах виконавчого провадження №67590378, відкритого головним державним виконавчем Відділу ДВС у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Матієшин Н.Д. на підставі виконавчого напису від 19.07.2019 року №2156, вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Боднар І.М. про звернення стягнення на нерухоме майно квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , на користь АТ КБ «ПриватБанк», до набрання законної сили рішення у даній справі (а.с.26-27).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 квітня 2022 року позов задоволено частково. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. №2156 від 19.07.2019 року. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати судовий збір за подання позову в розмірі 908,00 грн, за забезпечення позову 454,00 грн та 7443,00 грн витрат на правову допомогу. В задоволенні решти вимог - відмовлено (а.с. 80-87).

Не погодившись з рішенням суду, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, у якій посилається на його незаконність та необґрунтованість, ухвалення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт зазначає, що між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, за яким існують невиконані кредитні зобов`язання ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк». Згідно договору, у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, позивач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кердитом. Позивач зобов`язання за вказаним кредитним договором не виконала. В результаті чого банк звернувся для захисту свого порушеного права до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Вказує, що у позовній заяві жодних розрахунків або доказів невідповідності чи відсутності боргу перед банком не надається. Той факт, що позивач не спростовує наявність заборгованості, вже є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Банком для вчинення виконавчого напису було надано всі необхідні документи.

Наголошує, що не зважаючи на те, що строк позовної давності невірно використано у даному випадку, банком норма ст. 256 ЦК України не порушена. Певною подією для початку перебігу строку має бути дата припинення дії договору. Але договір не був припинений у зв`язку з пунктом 9.6 Умов та правил надання банківських послуг, які діяли на момент підписання договору. Зобов`язання позивачем на сьогоднішній день не виконано. Більше того, на думку апелянта, особа зловживає своїм правом на звернення до суду задля ухилення від виконання договірних обов`язків. Ґрунтуючись на викладеному, можна зробити висновок, що договір чинний, а отже, у кредитора виникає право вимагати виконання обов`язків боржника, передбачених договором, в тому числі й право на примусове стягнення боргу у будь-який час, тобто, це право виникає до тих пір, доки договір є чинним.

Звертає увагу суду, що позивачем не оскаржується наявність боргу, так, позивач не оспорює ані суму боргу, ані його наявність. Позивач у встановленому законом поярдку не спростував належними та допустимими доказами того, що сума заборгованості перед банком за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення, не надав доказів часткового чи повного погашення заборгованості. Інформація про звернення банку до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки не є свідченням недотримання умов щодо безспірності заборгованості у цій справі, оскільки позивач визнає наявність заборгованості на суму, вказану у виконавчому написі нотаріуса. Тому виконавчий напис є цілком правомірним, а доводи позивача нікчемними, а отже, виконавчий напис вчинено з дотриманням всіх вимог законодавства.

Також суд дійшов до необґрунтованого висновку про стягнення з банку на користь позивачки 7443,00 грн витрат на правничу допомогу.

Просить апеляційну скаргу задовольинит, рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в ційн частині нове рішення про відмову у позові в повному обсязі (а.с.102-110).

Відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання не з`явилися сторони, про день, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Боднар І.М. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за №2156 від 19.07.2019 року, запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 . Зазначене нерухоме майно на підставі договору іпотеки, посвідченого 10.05.2007 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс Н.Р. за реєстровим номером Д0340, передане в іпотеку АТ КБ «ПриватБанк». За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги АТ КБ «ПриватБанк» шляхом перерахування на рахунок банку, в розмірі: 18 888,85 доларів США заборгованість за кредитом; 20 179,66 доларів США заборгованість за відсотками; 4 560,00 доларів США комісія; 29 943,98 доларів США пеня. Загальна сума заборгованості становить 73 572,49 доларів США, що за курсом НБУ станом на 05.03.2019 року становить 1 973 735,30 грн. Строк, за який провадиться стягнення,- одинадцять років дев`ять місяців двадцять три дні, а саме з 10.05.2007 року по 05.03.2019 року (а.с.5).

За умовами кредитного договору від 10.05.2007р., укладеного між Приватбанк та ОСОБА_1 , сума кредиту визначена сторонами у розмірі 60 000 доларів США для будівництва житлового будинку та 6 000 доларів США на оплату страхових платежів, з обумовленою процентною ставкою 0.92% на місяць та можливістю односторонньої зміни відсоткової ставки, винагородою 1.5% та 0.2%, пенею 0.15% (у гривнях), терміном повернення кредитних коштів до 10.05.2017р. (а.с.11-13).

На забезпечення кредитних зобов`язань укладений іпотечний договір, посвідчений 10.05.2007р. за №Д0340, предметом якого є квартира в АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_1 , про що зазначається у виконавчому написі та не заперечується самим позивачем.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що тіло кредитних коштів у виконавчому написі зменшилося, водночас всі інші нарахування збільшувались, так як період є іншим (більшим), ніж на час подання банком позову до суду в 2014 році. Однак, строк дії договірних зобов`язань було визначено правочином до 10.05.2017 року, а тому нарахування відсотків та пені по березень 2019 року, як доводить сторона позивача, виходить за межі дії договору, а отже заборгованість не є безспірною. Також пройшло понад 3 роки з часу з часу виникнення права вимоги кредитора, тобто сплив строку щодо права кредитора, що не враховано нотаріусом. Такі доводи суд вважав частково вірними, оскільки строк виконання зобов`язання був змінений кредитором-банком і саме з цього часу враховується сплив позовної давності. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що після зміненого строку кредитування у банку та його правонаступників виникло в подальшому право на захист щодо прострочення боржником виконання грошового зобов`язання за ст. 625 ЦК України, а тому проведене кредитором нарахування процентів, вказане у виконавчому написі, є спірним. Окрім того, договором передбачалося нарахування та стягнення пені виключно в гривневому еквіваленті, а не в іноземній валюті, що зазначена у виконавчому написі. За таких обставин суд дійшов висновку, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом з недотриманням вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.

З такими висновками суду погоджується апеляційний суд, виходячи з таких підстав.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» (далі - Закон) та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований за № 282/20595 зі змінами та доповненнями на час вчинення виконавчого напису (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Відповідно до статті 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (зі змінами) визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Таким чином, із моменту прийняття цієї постанови і до 10 грудня 2014р. була чинною редакція Переліку, згідно якої стягнення кредитної заборгованості на підставі виконавчих написів було можливе тільки за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також звернення стягнення на заставлене майно (п. 1 Переліку).

10 грудня 2014р. набула чинності постанова Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014р. «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», якою зокрема, Перелік був доповнений новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», яким створено можливість вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями (п. 2 Переліку).

Втім, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постанова набрала законної сили з моменту проголошення.

Таким чином, до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19).

Щодо посилань апелянта на невірне застосуваня судом у даній справі строків позовної давності, суд виходить з такого.

Згідно висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 року у справі № 910/10374/17 щодо вирішення виключної правової проблеми у застосуванні норм, викладених у статті 88 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (у редакції, чинній на час прийняття), встановлено наступне.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Главою 14 «Вчинення виконавчих написів» Закону України «Про нотаріат» визначений порядок вчинення виконавчих написів. Зокрема, норми статті 88 цього Закону (тут і далі - у первинній редакції) встановлюють, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Аналогічні положення містяться у пунктах 3.1, 3.3 глави 16 «Вчинення виконавчих написів» розділу ІІ «Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 зробила такий висновок про застосування вказаної норми права: «Строк для звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, передбачений статтею 88 Закону України «Про нотаріат», безпосередньо пов`язаний з позовною давністю, встановленою ЦК України. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Отже, загальний строк для звернення стягувача до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису становить не більше трьох років з дня виникнення у стягувача права вимоги до боржника незалежно від суб`єктного складу сторін у правовідносинах, тобто цей строк підлягає застосуванню й у відносинах між юридичними особами. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено іншу позовну давність, виконавчий напис видається у межах цього строку» (пункт 80 вказаної постанови).

Обґрунтовуючи наведений правовий висновок, Велика Палата Верховного Суду виходила з такого:

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису в контексті застосування положень статті 88 Закону України «Про нотаріат» безпосередньо пов`язаний із позовною давністю, встановленою ЦК України. Фактично законом визначено, що строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису є таким самим, що й позовна давність для звернення до суду. Таким чином, різниця у правовій природі цих строків не має значення у цьому контексті. Тому і загальний строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису становить три роки (пункти 33-35 постанови від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17).

З наведеного вбачається, що Велика Палата Верховного Суду в указаній справі застосувала норми частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» разом з нормами частини другої цієї ж статті, яка встановлює, що якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

За змістом зазначеної постанови від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, здійснюючи тлумачення частини другої статті 88 Закону України «Про нотаріат», Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що строк вчинення виконавчого напису є таким самим, що й позовна давність для звернення до суду.

У Рішенні від 01 липня 2020 року № 7-р(I)/2020 Конституційний Суд України визнав положення частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» такими, що відповідають Конституції України. При цьому Конституційний Суд України виходив з такого змісту частини першої статті 88 цього Закону: «Відповідно до частини першої статті 88 Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Велика Палата Верховного Суду погодилася, що зміст частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Проте при визначенні строку, в межах якого вчиняється виконавчий напис, мають застосовуватись також норми частини другої статті 88 Закону України «Про нотаріат» та статті 257 ЦК України, які встановлюють трирічний строк для таких вимог.

Слід зауважити, що Законом України від 14 липня 2020 року № 775-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат» щодо усунення законодавчих колізій та прогалин» законодавець вніс зміни до статті 88 Закону України «Про нотаріат», якими визначив єдиний строк у три роки, в межах якого вчиняється виконавчий напис, незалежно від суб`єктного складу сторін правовідносин, чим усунув колізії у цій нормі.

Ураховуючи вищевикладене, вирішуючи виключну правову проблему, Велика Палата Верховного Суду підтвердила висновок, викладений у постанові від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, що норми частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на час вчинення спірних виконавчих написів) слід застосовувати разом з нормами частини другої статті 88 цього Закону та статті 257 ЦК України, які передбачають трирічний строк від дня виникнення права вимоги, в межах якого вчиняється виконавчий напис.

Як встановлено судом, з 2014 року в провадженні Івано-Франківського міського суду на розгляді перебуває справа №344/305/15-ц за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним (а.с.8-10), а тому виконавчий напис не міг бути виданим, оскільки стягнення не є безспірним з 10.05.2007р. по 10.05.2019р. Спір на даний час ще не розглянутий судом.

Зі змісту первісного позову вбачається, що заборгованість, визначена позивачем-кредитором станом на 01.12.2014р. у сумі 33 977,77 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 27713,27 доларів США, за % - 3032,75 доларів США, комісія 932,77 доларів США, пеня 665,17 доларів США, штрафи 16,61 доларів США та 1617,20 доларів США (а.с.8).

Згідно оспорюваного виконавчого напису, звернення стягнення на предмет іпотеки вчинено в рахунок заборгованості за кредитним договором від 10.05.2007р., за період з 10.05.2007р. по 05.03.2019р. в розмірі 73572,49 доларів США, що за курсом НБУ на 05.03.2019р. становить 1 973 735.30 грн, з яких: заборгованість за кредитом 18888,85 доларів США, за % - 20179,66 доларів США, комісія - 4560 доларів США, пеня 29943,98 доларів США.

З наведеного слідує, що тіло кредитних коштів у виконавчому написі зменшилося, водночас всі інші нарахування збільшувались, так як період є іншим (більшим) ніж на час подання АТ КБ «Приватбанк» позову до суду в 2014 році.

Також, минуло понад 3 роки з часу виникнення права вимоги кредитора з 23.12.2014р. (пред`явлення позову про дострокове стягнення), тобто сплив строку щодо права кредитора закінчився 23.12.2017р., що не враховано нотаріусом.

Із матеріалів справи судом вірно в становлено, що строк виконання зобов`язання, визначений сторонами до 10.05.2017 року, був змінений кредитором з дня пред`явлення позову до суду - 23.12.2014 року, і саме з наступного дня слід обчислювати строк позовної давності.

Разом з тим, у постанові від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12 Великої Палати Верховного Суду після спливу передбаченого договором строку кредитування, зокрема за наявності не підписаної умови договору позичальником про збільшення позовної давності, розглядаючи дану справу зробила такий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Права та інтереси банку забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на викладене, суд перщої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що після зміненого строку кредитування (звернення банку до суду із позовом про стягнення заборгованості у грудні 2014 року), у банку виникло право в подальшому на захист щодо прострочення боржником виконання грошового зобов`язання за ст. 625 ЦК України. Тому проведене кредитором нарахування процентів, вказане у виконавчому написі, є спірним.

Окрім того, позивачки стверджує, що не отримувала повідомлень перед вчиненням виконавчого напису і стягувач навіть не направляв їй копію претензії чи виконавчого напису, а захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлення письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця.

Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Тобто, існує обов`язок надіслання боржнику повідомлення про порушення запеченого обтяженням зобов`язання, а у разі ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення запеченого обтяженням зобов`язання, реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави.

Відповідач наголосив, що всі необхідні документи були надані нотаріусу для вчинення оспорюваного виконавчого напису, але так і не надав для дотримання змагальності сторін, жодного доказу які саме документи надавались третій особі.

Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності, а тому доводи саме в частині не з`ясування безспірності у боржника нотаріусом, є на переконання суду помилковими.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2020 року в справі № 554/6777/17 (провадження № 61-19494св18) зроблено висновок, що «у нотаріальному процесі при стягненні боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса боржник участі не приймає, а тому врахування його інтересів має забезпечуватися шляхом надіслання повідомлення - письмової вимоги про усунення порушення (письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Повідомлення надіслане стягувачем боржнику, є документом, що підтверджують безспірність заборгованості та обов`язково має подаватися при вчиненні виконавчого напису як за іпотечним договором, так і за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором). Процедура стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса складається із двох етапів: перший, підготовчий етап, який включає повідомлення боржника. Цей етап спрямований на забезпечення прав та інтересів боржника, якому має бути відомо, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса; другий етап - учинення виконавчого напису, який полягає в подачі нотаріусу документів, що підтверджують безспірність вимог, в тому числі й повідомлення боржника (письмова вимоги про усунення порушення чи письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису).

Недотримання одного із етапів процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню».

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки нотаріусом вчинено виконавчий напис за наявності спорів щодо суми боргу за кредитним договором, спору щодо дійсності кредитного договору, пропуск банком трирічного строку для звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, що є достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Щодо стягнення коштів на правову допомогу в сумі 7443,00 грн, то слід зазначити наступне.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справимають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їхвартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витра тобґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду прави, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, без підстав не твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмірвитрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатськудіяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердженнявитрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридични послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибутковогокасового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У справі, яка переглядається, колегією суддів встановлено, що представництво інтересів позивача ОСОБА_1 здійснював адвокат Савчук В.Р. на підставі договір про надання правової допомоги від 23.11.2021р. з додатком до договору №1 (а.с. 75,76).

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу представником позивача надано банківську квитанцію про оплату ОСОБА_2 витрат на правову допомогу адвокату на суму 10 200,00 грн (а.с.74), рахунок-фактуру №24/03 від 24.03.2022 року про оплату витрат на правову допомогу адвокату на суму 10 200,00 грн (а.с.78), Акт виконаних робіт від 24.03.2022р. (а.с.77).

Аналізуючи витрачений час адвокатом, з врахуванням заперечень відповідача щодо витрат на правову допомогу, суд прийшов до правильного висновку про те, що час витрачений саме на підготовку позову та заяви про вжиття заходів його забезпечення (п.3,4 послуг) є не співмірний до наявної фаховості та професійності та слід врахувати час та відповідно й витрати на це, зокрема, на підготовку позову достатньо близько 2-х годин, а заяви про вжиття заходів 1-єї години. Тому з відповідача на користь позивача суд вірно стягнув 7443,00 гр. витрат на правову допомогу.

Під час розгляду справи відповідач не заявляв клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу з підстав неспівмірності.

Таким чином, оцінивши усі необхідні аспекти цієї справи: складність та обсяг виконаних адвокатом робіт, час, витрачений на виконання відповідних робіт, підготовку позовної заяви, значення справи для сторони, колегія суддів, з урахуванням критеріїв співмірності необхідних і достатніх витрат, дійшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання компенсації витрат на правничу допомогу ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 квітня 2022 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.О. Максюта

Судді: Л.В.Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 20 вересня 2022 року.