Справа № 456/835/20
Провадження № 2/456/158/2022
РІШЕННЯ

іменем України

18 серпня 2022 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Шрамка Р. Т. ,

з участю секретаря: Кулешник С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию справу №456/835/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьої особи Грабовецько-Дулібської сільської ради Стрийського району Львівської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьої особи Грабовецько-Дулібської сільської ради Стрийського району Львівської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка являється матір`ю позивача та відповідачів. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_4 заповіту не залишила. На день смерті матері, позивач постійно проживала з нею та вела спільне господарство. Практично, спадщину після смерті матері вона прийняла, як спадкоємець за законом. В установлений законом строк позивач звернулася до приватного нотаріуса Палійської Ольги Володимирівни з заявою про прийняття спадщини. Відповідач ОСОБА_3 в свою чергу написала заяву нотаріусу про відмову від спадщини в користь позивача, оскільки проживає за кордоном та на нерухоме майно не претендує. З відповідачем ОСОБА_2 домовились, що право власності на будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування буде оформлено на позивача та після цього вони зможуть провести поділ будинку. Інших спадкоємців у спадковій справі немає. Проте, позивачу нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на вказану спадщину, оскільки померла не зареєструвала у встановленому законом порядку права власності на належний їй будинок та не виготовила правовстановлюючий документ на спадкове майно.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 , в судове засідання не з?явився та не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідач ОСОБА_3 , в судове засідання не з?явилась та не повідомила суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Представник третьої особи Грабовецько-Дулібської сільської ради Стрийського району Львівської області в судове засідання не з?явився, однак подав до суду заяву, згідно якої просив розгляд справи проводити за їхньої відсутності.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про смерть видане Стрийським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 05.02.2019 серії НОМЕР_1 .

Після смерті ОСОБА_5 , відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме: житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Згідно довідки виданої Нижньостинавською сільською радою Стрийського району Львівської області від 02.05.2019 №203, вбачається, що ОСОБА_1 , на день смерті своєї мами ОСОБА_4 , постійно проживала разом з нею без реєстрації в АДРЕСА_1 і вели спільне господарство.

Згідно витягу з по господарської книги с. Нижня Стинава від 02.01.2020 №8, вбачається, що згідно запису по господарської книги №1 за 1991-1995 роки ст. 80 №об?єкта по господарського обліку - 35 в АДРЕСА_1 (перейменована на АДРЕСА_1 згідно рішення ХІІ сесії 2 дм. Скл. Від 02.04.1996 року) дійсно був зареєстрований склад проживаючих: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З довідки №227 від 12.05.2022 виданої Грабовецько-Дулібівською сільською радою Стрийського району Львівської області, вбачається, що записів з по господарських книг Нижньостинавської сільської ради за 1950-1982 року, було відкрито господарство в якому була зареєстрована ОСОБА_4 , та даний господарство відносилось до складу «робітничого».

З відповіді приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Палінської О.В., від 07.08.2019 вих 181 №/02-14, вбачається, що ОСОБА_1 , 09.02.2019 зверталась із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , а саме житлового будинку АДРЕСА_1 , та на земельну частку пай в ВСТК «Карпати» с. Н.Стинава Стрийського району Львівської області, розміром 0,70 в умовних кадастрових гектарах, однак у видачі такого свідоцтва було відмовлено, у зв?язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Згідно заяви про відмову від прийняття спадщини від 09.02.2019, вбачається, що ОСОБА_3 , подала до приватного нотаріуса заяву, згідно якої відмовилась від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_1 .

Згідно ст.. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ст. ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1961 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно правових актів.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримана спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект ш спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудженні будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено прав< власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визнана законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Відповідно до абзацу третього частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державні реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з наступними змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс 13 та у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 559/375/16-ц (провадження № 61-31049св 18).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної власності.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Відповідно до пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року.

Згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року № 91, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

При цьому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, громадські (присадибні будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року) не подається виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Таким чином, індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття і експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна і містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт виготовлений за результатами його технічної інвентаризації.

За таких умов, враховуючи, що будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані по АДРЕСА_1 , було побудовано в період часу 1922 рік та 1980 рік, але за життя ОСОБА_4 , не було отримано правовстановлюючого документу на будинок, господарські будівлі та споруди, отже, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами належав на праві приватної власності померлій.

Згідно матеріалів у померлої ОСОБА_4 , було троє дітей: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.1 ст. 1267 ЦК України - частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, а тому усі спадкоємці за законом після смерті ОСОБА_4 , мають право на 1/3 частину кожний у спадковій масі, що залишилась після смерті спадкодавця.

Згідно заяви про відмову від прийняття спадщини від 09.02.2019, вбачається, що ОСОБА_3 , подала до приватного нотаріуса заяву, згідно якої відмовилась від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_1 .

Дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що будинок з господарськими спорудами та земельна ділянка за життя належали ОСОБА_4 , а після її смерті в порядку спадкування перейшли до спадкоємців і на тепер, згідно викладених вище обставин, в порядку спадкування мають відійти спадкоємцям першої черги за законом: позивачці та відповідачу.

На підставі наведеного, враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 , відмовилася від своєї частки у спадщині на користь своєї сестри ОСОБА_1 , тобто загальна маса у спадковому майні становитиме 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на які позивач має право на спадкування, а тому за ОСОБА_1 , слід визнати право власності на 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, вони не можуть захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за позивачем права власності на нерухомість в порядку спадкування за законом.

Керуючись ст..7, 10, 259, 263-268 ЦПК України суд, -

вирішив:

Позов задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку 1922 побудови, загальною площею 64.9 кв.м, житловою площею 55.9 кв.м (літ А-1), сарай (літ.Б), літньої кухні (літ.В), навісу (літ.Г), вбиральні (літ.Д), сараю (літ.В), гаражу (літ.Д), воріт (№1), огорожі (№2), воріт (№3), колодязю (№4).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 27 серпня 2022.

Суддя Р. Т. Шрамко