ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 червня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/6966/21

Головуючий у першій інстанції Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/678/22

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 січня 2022 року (місце ухвалення м. Чернігів) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

У С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову посилалася на те, що 07.08.2001 був укладений шлюб з відповідачем і до 20.07.2021 вони проживали однією сім`ю, вели спільне господарство та був спільний сімейний бюджет.

Як зазначає позивачка, спільне життя з відповідачем не склалось у зв`язку з чим вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Вказує, що за час спільного проживання сторони за спільні сімейні кошти збудували два гаражі: гараж № НОМЕР_1 в автокооперативі №34 в м. Чернігові, вул. Чернишевського, 37-В та гараж № НОМЕР_2 в автокооперативі №34 в АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровано за відповідачем, що підтверджується свідоцтвами про право власності.

Наголошує, що на даний час вони не досягли згоди щодо добровільного розподілу майна, тому вона вимушена звернутись до суду з цим позовом.

Посилаючись на положення ст. 368 ЦК України, ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України, у позові ОСОБА_1 просить визнати гаражі № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 спільним майном подружжя та в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на гараж № НОМЕР_1 в автокооперативі №34 в АДРЕСА_1 ; визнати за відповідачем право власності право власності на гараж № НОМЕР_2 в автокооперативі №34 в АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.01.2022 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на гараж № НОМЕР_1 в автокооперативі №34 в АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на гараж № НОМЕР_2 в автокооперативі №34 в АДРЕСА_1 .

Рішення суду обґрунтовано тим, що всупереч приписам ст. 81 ЦПК України відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на спірні об`єкти нерухомості. При ухваленні рішення судом були враховані положення ст. 60, 69, 70 СК України та ст. 368 ЦК України.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.01.2022 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

За доводами скарги судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовані обставини справи, не правильно застосовані норми матеріального права, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування незаконності оскаржуваного рішення суду заявник посилається на те, що позивачкою в обґрунтування позовних вимог були наведені неправдиві відомості, що стосуються набуття права власності на гаражі. Вказує, що позивачкою не надано жодних доказів у підтвердження будівництва спірних гаражів у період їх спільного проживання.

Як зазначає заявник, спірні гаражі знаходяться в автокооперативі № 34 і 15.02.2012 він. Будучи членом Всеукраїнської спілки автомобілістів, звернувся з письмовою заявою до голови кооперативу про прийняття в члени кооперативу. На підставі протоколу № 5 від 15.02.2012 заявник був прийнятий в члени автокооперативу № 34 та йому були передані у володіння гаражі № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 .

Заявник наголошує, що він безпосередньо у будівництві спірних гаражів участі не брав, оскільки будівництво здійснювалось господарським способом за пайової участі колишніх членів автокооперативу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яке закінчилось 11.11.2011. Тому вважає, що ні він, ні його дружина не приймали участі у будівництві гаражів і твердження позивачки, що будівництво гаражів здійснювалось за їх спільні кошти, не відповідають дійсності та спростовуються листом голови автокооперативу від 16.02.2012.

Крім того, заявник посилається, що внаслідок безоплатної приватизації, 22 та 26 грудня 2012 року, йому були видані свідоцтва про право власності на нерухоме майно, на підставі яких ним було здійснено державну реєстрацію права власності, які засвідчують, що право власності на спірні гаражі набуто не на підставі цивільно-правових угод, а внаслідок безоплатної приватизації. Тому вважає, що безоплатна приватизація спірних гаражів за своїм змістом не може вважатись придбанням майна за рахунок заробітку (доходу) подружжя, тому майно, набуте шляхом безоплатної приватизації, не може вважатись спільним майном подружжя і не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є його особистою власністю.

Враховуючи викладене, заявник вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо визнання спірних гаражів об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, виходячи виключно з факту набуття права власності під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою.

Також за доводами апеляційної скарги, судом першої інстанції не було роз`яснено процесуальний порядок реалізації його прав, а заявник є юридично необізнаною людиною і після отримання копії ухвали суду першої інстанції від 24.11.2021 надіслав свій відзив на позовну заяву, проте не знав про можливість подання заяви про розгляд справи за правилами загального позовного провадження і він був позбавлений можливості надати всі необхідні докази на спростування доводів позивачки. Посилається, що після подання відзиву на позовну заяву він звернувся до голови автокооперативу № 34 із запитом про надання відповідних документів, які отримав вже після ухвалення рішення судом першої інстанції.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 07.08.2001, який був зареєстрований у Чернігівському міському відділі реєстрації актів громадянського стану Чернігівського обласного управління юстиції, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с. 5).

За час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_2 набуто у власність гараж № НОМЕР_2 в автокооперативі АДРЕСА_2 та гараж № НОМЕР_1 в автокооперативі №34, що знаходиться по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвами про право власності на нерухоме майно від 22.12.2012 та від 26.12.2012 (а.с. 6, 11).

Сторонами не заперечувалось, що на день звернення до суду з позовом про поділ майна, вони спільно не проживають і не ведуть спільне господарство.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що всупереч приписам ст. 81 ЦПК України відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на спірні об`єкти нерухомості. При ухваленні рішення судом були враховані положення ст. 60, 69, 70 СК України та ст. 368 ЦК України.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсязі, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги цей висновок суду не спростовують, враховуючи наступне.

За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «положення статей 60,70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 26.12.2012 та від 22.12.2012 ОСОБА_2 зареєстрував право власності на гаражі № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 в Автокооперативі № 34, які знаходяться по АДРЕСА_1 .

Слід зазначити, що право власності на спірні гаражі ОСОБА_2 було зареєстровано у період перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 і презумпція спільності права власності сторін на майно, яке набуте ними в період спільного проживання, не спростована, тому спірні гаражі є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами в рівних частках.

Набуття майна за час перебування в зареєстрованому шлюбі створює презумпцію права спільної сумісної власності майна, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час такого проживання, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Якщо майно придбано під час спільного проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із сторін не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності.

ОСОБА_2 не надано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду належних документальних доказів належності спірного майна до особистої приватної власності у розумінні положень ст. 57 СК України.

Апеляційний суд також враховує, що між сторонами відсутній спір щодо оцінки та визначення вартості спірного майна, а саме гаражів № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 в Автокооперативі № 34, які знаходяться по АДРЕСА_1 .

Таким чином, встановивши, що право власності на спірні гаражі ОСОБА_2 було зареєстровано під час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що гаражі є об`єктом спільної сумісної власності та частки кожного є рівними, враховуючи, що з наявних у матеріалах справи копії технічних паспортів та журналів обмірів та розрахунків площ приміщень на гаражі (а.с. 8, 10, 13 14), а також копій фотокарток (а.с. 33-38), спірні гаражі мають майже однакову площу та знаходяться за однією адресою АДРЕСА_1 та відсутній спір щодо оціки спірного майна.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення щодо визначення спільною сумісною власністю подружжя спірного майна та встановлення частки кожного у спільному майні, постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги щодо неправильності висновків суду першої інстанції, відповідач додав до апеляційної скарги копію заяви від 15.02.2012 адресовану голові автокооперативу № 34 про прийняття його в члени автокооперативу № 34 у зв`язку з наданням йому гаражів № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 (а.с. 82), копію заяви Деснянської районної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів № 35 від 15.02.2012 (а.с. 83), копії паспортів на гаражі № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 у гаражному автокооперативі № 34 (а.с. 84-7), копію відповіді голови автокооперативу № 34 від 16.02.2012 (а.с. 88).

Колегія суддів, вирішуючи питання дослідження додаткових доказів, виходить з такого.

За змістом ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій.

За матеріалами справи, в ухвалі про відкриття провадження у справі суд першої інстанції постановив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу було запропоновано протягом 15 днів з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву (а.с. 42).

Матеріали цивільної справи містять відзив ОСОБА_2 на позовну заяву, в якому він висловив свою позицію щодо заявленого позову ОСОБА_1 , будь-які клопотання (заяви) щодо розгляду справи в загальному позовному провадженні не подавав.

Відповідно до ч. 3 ст. 83 ЦПК України відповідач повинен подати до суду докази разом з поданням відзиву. Суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи, окрім випадків передбачених законом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України).

Таким чином, суд першої інстанції, зважаючи на визначений ч. 1 ст. 44 ЦПК України обов`язок сторони добросовісно користуватись процесуальними правами, не міг припускати, що відповідач є юридично необізнаною людиною.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано належних доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, відповідає обставинам справи.

Зважаючи на сукупність обставин та наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність вирішення спору по суті.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 17.06.2022.

Головуючий Судді :