печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 року

Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі судових засідань Ємець Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про стягнення майнової і моральної шкоди, -,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до Національного банку України про стягнення майнової і моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 26 жовтня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва виніс рішення по справі №761/12510/20, яким стягнув з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 19 7032 грн. 36 коп. майнову шкоду, у вигляді неотриманого гарантованого відшкодування коштів за вкладом.

Постановою Київського апеляційного суду від 10.03.2021 року вищезазначене рішення залишено без змін.

06 квітня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва видав виконавчий лист.

23 квітня 2021 року на підставі вищезазначеного виконавчого листа, державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №65245787.

11 травня 2021 року, державний виконавець склав дві платіжні вимоги №65245787/16 на примусове стягнення суми боргу. Вказані платіжні вимоги були направлені до Національного банку України, оскільки лише він обслуговує банківські рахунки боржника (п. 16 ст. 42 Закону України «Про Національний банк України»).

20 травня 2021 року, Національний банк України повернув без виконання відповідні платіжні вимоги з посиланням на п. 2.18 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21.01.2004 року №22 та ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч. 5 ст. 20 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб» на майно, у тому числі кошти. Фонду не може бути накладений арешт, а також застосовані способи забезпечення позову.

Отримавши платіжні вимоги без виконання, не маючи можливості накласти арешт на рухоме і нерухоме майно боржника, 08 липня 2021 року державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Таким чином, судове рішення не було виконане, а позивач не отримав грошову суму у розмірі 197032 гривні 36 копійок.

З врахуванням зазначеного, повернувши платіжні вимоги без виконання, відповідач порушив Інструкцію про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджену постановою Правління НБУ від 21.01.2004 року №22, ст. ст.16, 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ч. 4 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», ч.2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Так, з моменту винесення судом рішення по справі №761/12510/20 позивач «правомірно очікував» на отримання 197 032 гривні 36 копійок.

Після відкриття виконавчого провадження «правомірні очікування» позивача на отримання 197032 гривні 36 копійок стали ще вагомішими.

Позивач вказує, що внаслідок протиправних дій Національного банку України позивач не отримав грошову суму, на яку «правомірно очікував».

З моменту повернення відповідачем платіжних вимог без виконання (тобто.20.05.2021 року) для позивача настала матеріальна шкода у розмірі грошової суми, яку він не отримав у межах виконавчого провадження, тобто, у розмірі 197 032 гривні 36 копійок

Позивач також посилається на те, що працівник відповідача, який приймав рішення про повернення платіжних вимог без виконання, повністю усвідомлював (не міг не усвідомлювати) протиправність своїх дій, а саме: 1) той факт, що закон не містить жодної правової норми, яка б встановлювала мораторій на задоволення будь-яких вимог кредиторів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; 2) той факт, що діюче законодавство не наділяє Національний банк України повноваженнями офіційно тлумачити норми права; 3) той факт, що рішення суду, яке набуло законної сили, і законна вимога державного виконавця є обов`язковими для виконання.

04 липня 2014 року позивач розмістив в Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Український фінансовий світ» банківський вклад (депозит) у сумі 1 500 доларів США.

15 серпня 2014 року в банку була запроваджена тимчасова адміністрація.

18 листопада 2014 уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб видала наказ №6 «Про визнання нікчемними транзакцій та правочинів», яким визнала нікчемним договір банківського вкладу, укладений між позивачем і банком, і всі транзакції за цим Договором.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач вперше звернувся до суду за захистом порушеного права.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2017 року по справі №826/6541/15 визнано протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду щодо невключення позивача до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом. Зобов`язано Уповноважену особу Фонду надати до Фонду додаткову інформацію щодо позивача, як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом.

Проте, уповноважена особа Фонду так і не виконала дане судове рішення.

05 червня 2019 року виплати гарантованих сум відшкодування коштів вкладникам були завершені на підставі ч.7 ст. 26 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» , у зв`язку з подачею Уповноваженою особою Фонду державному реєстратору юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань документів для державної реєстрації припинення банку як юридичної особи.

Таким чином, позивача було позбавлено гарантованого державою відшкодування за вкладом у розмірі 197 032 гривні 36 копійок.

Розуміючи всю несправедливість цієї ситуації, позивач вдруге звернувся до суду за захистом порушеного права. Звертаючись до суду з позовом, позивач був впевнений в тому, що зможе стягнути шкоду за протиправну поведінку уповноваженої особи Фонду. Ця впевненість ґрунтувалася на прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, згідно якої позбавлення власності без сплати суми її вартості є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020 року по справі №761/12510/20 було стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь позивача 197032 гривні 36 копійок майнової шкоди у вигляді неотриманого гарантованого відшкодування коштів за вкладом.

З метою примусового виконання даного судового рішення державним виконавцем були направлені платіжні вимоги до Національного банку України, які були повернуті без виконання.

Таким чином, позивач вдруге стикнувся з невиконанням судового рішення, яке набуло законної сили, і це невиконання прямо пов`язано з протиправними діями НБУ.

За інформацією, яка розміщена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, Фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Національний банк України є засновником Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Крім цього, Національний банк України є одним з основних кредиторів Фонду.

Отже, як засновник, і, як один з основних кредиторів Фонду, Національний банк України, безумовно, зацікавлений в невиконанні Фондом грошових зобов`язань перед будь- якими іншими кредиторами, в тому числі і перед позивачем.

Таким чином, дії Національного Банку України щодо повернення платіжних вимог без виконання є цинічним продовженням протиправної поведінки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відносно позивача, яка триває вже близько семи років.

Такими діями відповідач, на думку позивача, завдав останньому душевних страждань, які було оцінено у розмірі 1 000 000,00 гривень.

З врахуванням зазначеного, позивач просить суд:

- стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 197 032 гривні 36 копійок;

- стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 гривень.

28.09.2021 ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

15.11.2021 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Разом з цим, представник відповідача стверджує, що вимагаючи стягнення шкоди з Національного Банку України, ОСОБА_1 не довів наявності шкоди, протиправності поведінки відповідача та причинно- наслідковий зв`язок між діями відповідача та заподіяною шкодою.

Так, позивачем не доведено завдання йому шкоди, адже він має право повторно пред`явити виконавчий документ до виконання (ч. 5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження») та стягнути зазначений у ньому борг у розмірі 197 032,36 грн.

Щодо твердження позивача про протиправність дій або бездіяльності Національного банку України відносно вимог державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), а саме, не списання коштів з рахунку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, як того вимагали платіжні вимоги №ВП 65245787/16 від 11.05.2021, №ВП 65245787/16 від 11.05.2021, представник відповідача зазначає, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди, є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб.

При цьому, факт неправомірності (незаконності) дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, або рішенням уповноважених посадових осіб органу державної влади, яке матиме преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди.

Представник відповідача звертає увагу, що відповідно до пункту 1.4. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку №22 від 21 січня 2004 р. (надалі - Постанови №22) списання примусове (далі - примусове списання коштів) - списання коштів, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановлених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

Згідно пункту 1.7. Постанови №22, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 11 цієї Інструкції.

Відповідно до пункту 5.3. Постанови №22 примусове списання коштів з рахунків платників ініціюють стягувані [орган державної виконавчої служби (державні виконавці) та приватні виконавці] на підставі виконавчих документів, установлених законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в України», стягувач - особа, яка може бути ініціатором переказу коштів з рахунка платника на підставі виконавчих документів, визначених законом; ініціатор - особа, яка на законних підставах ініціює переказ коштів шляхом формування та/або подання відповідного документа на переказ або використання електронного платіжного засобу.

Таким чином, з огляду на викладене вище, вбачається, що оскільки спірні правовідносини в даній справі регулюються Законом України «Про виконавче провадження», то у випадку незаконності дій або бездіяльності Національного банку України до нього мали бути застосованими санкції з боку Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), як це передбачено ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження».

Також саме у виконавчому провадженні на державного виконавця покладено обов`язки та права вимагати виконання приписів виконавчих документів, накладання штрафних санкцій, визначення протиправності дій або бездіяльності винної особи.

Проте, доказів застосування державним виконавцем таких санкцій, а також доказів того, що державним виконавцем встановлено протиправність дій або бездіяльності Національного банку до матеріалів справи не додано.

Так, відповідачем було повернуто без виконання вимоги виконавця згідно пункту 2.18 Постанови №22, оскільки, відповідно до ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не підлягають вилученню і можуть використовуватися Фондом виключно для цілей, визначених цим Законом.

Отже, приписи статей 2,4,20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» наділяють Фонд гарантування вкладів фізичних осіб спеціальним статусом, який передбачає законодавчо встановлену заборону (мораторій) щодо звернення стягнення на майно (кошти), будь-якого їх вилучення, накладення арешту чи іншого обтяження.

Відтак, на думку представника, відсутні підстави для визнання дій Національного банку України протиправними з огляду на дотримання останнім вимог п. 2.18 Постанови №22 за наявності законодавчо встановленої заборони (мораторію) щодо звернення стягнення на майно (кошти) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, будь-якого їх вилучення, накладення арешту чи іншого обтяження.

За таких обставин, позивачем не доведено протиправності поведінки Національного банку України.

Що стосується моральної шкоди, то відповідачу є незрозумілим з яких міркувань виходив позивач, оцінюючи моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 гривень. Позивач повинен був обґрунтувати, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, проте не зробив цього. Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди не є адекватним завданій шкоді, не випливає з обставин справи, та не підтверджується доказами, а вказана сума шкоди є завищеною та не відповідає дійсності.

Таким чином, представник відповідача підсумовуючи свою позицію вказує, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання окремого судового рішення у іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду, шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконавче провадження являє собою завершальну стадію судового провадження.

Подібна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №816/2016/17 (К/9901/50946/18), від 16 січня 2019 року у справі №686/23317/13-а (11- 1193апп18).

01.02.2022 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

В судове засідання позивач не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Разом з цим, представником позивача подано заяву, про розгляд справи за його та позивача відсутності, вимоги підтримав.

Відповідач в судове засідання подала заяву про те, що заперечує щодо задоволення позовних вимог та просила здійснювати розгляд справи без фіксації технічними засобами.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу у визначений ч.2 ст.16 ЦК України спосіб, зокрема, шляхом відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди.

Приймаючи дане рішення суд враховує також засади ст.6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод", згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку.

Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Основною функцією Національного банку України, згідно статті 6 Закону України «Про Національний банк України», є забезпечення стабільності грошової одиниці України, а однією з інших функцій передбачених статтею 7 Закону України «Про Національний банк України» є здійснення банківського регулювання та нагляду на індивідуальній та консолідованій основі.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про Національний банк України» головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів.

Національний банк України здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України.

Національний банк України здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку і економічних нормативів. Національний банк не здійснює перевірок і ревізій фінансово-господарської діяльності осіб, зазначених у цій статті.

Відповідно до статті 67 Закону України «Про банки і банківську діяльність» метою банківського нагляду є стабільність банківської системи та захист інтересів вкладників і кредиторів банку щодо безпеки зберігання коштів клієнтів на банківських рахунках.

Наглядова діяльність Національного банку України охоплює всі банки, їх відокремлені підрозділи, афілійованих та споріднених осіб банків, банківські групи, учасників банківських груп на території України та за кордоном, установи іноземних банків в Україні, а також інших юридичних та фізичних осіб у частині дотримання вимог цього Закону щодо здійснення банківської діяльності.

Національний банк України здійснює банківський нагляд у формі інспекційних перевірок та безвиїзного нагляду.

Частиною першою ст. 1058 Цивільного кодексу України визначається, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Так, відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - державних банках.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до частини першої, другої, сьомої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов`язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам після ухвалення рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

Фонд гарантує відшкодування коштів за вкладом, який вкладник має в банку, що в подальшому реорганізувався шляхом перетворення, на тих самих умовах, що і до реорганізації.

Фонд завершує виплату гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами у день подання документів для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18 вказано, що гарантії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є гарантіями держави, передбаченими Законом України «Про систему гарантування вкладів». Для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.

Правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної сумі мають управлінський характер. У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом.

Разом з цим, відповідно до частин 1, 2, 5 статті 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є єдиним розпорядником коштів, акумульованих у процесі його діяльності. Кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню. На майно, у тому числі кошти, Фонду не може бути накладений арешт, а також застосовані способи забезпечення позову.

Тобто, приписи статей 2,4,20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» наділяють Фонд гарантування вкладів фізичних осіб спеціальним статусом, який передбачає законодавчо встановлену заборону (мораторій) щодо звернення стягнення на майно (кошти), будь-якого їх вилучення, накладення арешту чи іншого обтяження.

Таким чином, можна прийти до висновку, що відповідач, розглядаючи звернення позивача, діяв правомірно у відповідності до законодавства, а іншого не можливо встановити, оскільки дії в частині надання відповіді позивачем ніяким чином не оскаржувались та рішенням неправомірність їх не була встановлена.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України.

Згідно із пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній осооі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в Інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті, тобто така шкода відшкодовується на загальних підставах, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173 1174 ЦК України).

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (з наступними змінами), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Із зазначених правових норм убачається, що для наявності деліктної відповідальності органу державної влади необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювана шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювана. Перераховані складові для деліктних зобов`язань є обов`язковими.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обовязковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причиннии зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками) зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювана, а викликана якимись іншими обставинами.

При цьому, виходячи із загальних правових норм, протиправність (неправомірність) поведінки означає порушення чужого суб`єктивного права. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, яка виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому матеріального права та (або) зменшення нематеріального блага.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди.

Вищевказані висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду від 22.05.2018 по справі № 915/1015/16. від 25.06.2018 по справі № 916 1991/17. від 12.06.2018 по справі № 908/999/17.

Відтак, позивач звертаючись до суду повинен довести факт заподіяння шкоди та надати докази встановлення такого порушення, що спричинило шкоду останньому та причинно-наслідковий звязок. Тобто, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку та підтверджуватись відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, або рішенням уповноважених посадових осіб органу державної влади, яке матиме преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди.

Окрім цього, суд вважає, це й стосується дій державного виконавця щодо виконання рішення суду, так як позивач не позбавлений права оскаржити його дії, а тому лише посилання на те, що була повернуто виконавчий лист, у звязку з не можливістю виконати рішення суду не свідчить про те, що позивач скористався всіма дієвими засобами захисту своїх прав.

Згідно з частини 1 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відтак, твердження представника відповідача щодо того, що у виконавчому провадженні на державного виконавця покладено обов`язки та права вимагати виконання приписів виконавчих документів, накладання штрафних санкцій, визначення протиправності дій або бездіяльності винної особи. Проте, доказів застосування державним виконавцем таких санкцій, а також, доказів того, що державним виконавцем встановлено протиправність дій або бездіяльності Національного Банку України, до матеріалів справи не додано, суд вважає обґрунтованою.

Щодо моральної шкоди, суд звертає увагу, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства.

Таким чином, вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн. є не підтвердженою належним чином та розмір її є перебільшеним.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанові № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначив, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями.

Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності..

З врахуванням зазначених підстав, суд вивчиши вимоги, пояснення позивача прийшов до висновку про не доведеність обставин на, які останній посилається. Оскільки, неправомірність та протиправність дій відповідача не була встановлена передбаченим законом порядком. Лише сама відмова відповідача на вимогу сторони звернення не свідчить про задання позивачу шкоди, оскільки була прийнята у відповідності до діючого законодавства, а протилежного позивачем не було доведено.

Відтак, на думку суду, позивачем свої позовні вимоги не були доведеними та підтверджені належними доказами. Саме порушення певних прав позивача щодо не повернення вкладу не свідчить про те, що відповідач несе за вказане відповідальність. Оскільки, Національний Банк України не є стороною у договорі банківського вкладу, у нього відсутні фінансові зобов`язання перед позивачем стосовно виконання його умов.

Суд, відноситься з розумінням до того, що позивач шукає юридичні шляхи виконання рішення суду, оскільки це його право володіти, користуватись та розпоряджатись власними коштами. Проте, на думку суду, останнім помилково було обрано саме такий спосіб захисту, з врахуванням того, що на думку суду, позивачем не в повній мірі використано всі правові можливості щодо виконання рішення суду в порядку ЗУ «Про виконавче провадження».

Таким чином, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх необґрунтованістю, суб`єктивним трактуванням законодавства та належним спростуванням представником відповідача доводів позивача.

На підставі встановлених судом обставин, керуючись ст. ст. 3, 8, 21, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України,ст. ст. 1-16, 22, 23, 1166,1173,1174 Цивільного кодексу України,ст. ст. 1-18, 76-81, 95, 137, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Національного банку України про стягнення майнової і моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду, розгляду справи апеляційним судом.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, або через Печерський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою, яка була відсутня при проголошенні рішення, протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22.07.2022.

Суддя Т.Г. Ільєва