Провадження №2-о/523/34/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2022 р. м. Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси

у складі: головуючої судді Кремер І.О.,

з участю секретаря судового засідання: Орлова В.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання № 24 в м. Одесі в порядку окремого провадження цивільну справу № 523/13997/21 (2-о/523/34/22) за заявою адвоката Шевчука Кирила Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту постійного проживання на території України у неповнолітньому віці за станом 1991 рік, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Шевчук К.М. в інтересах ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України у неповнолітньому віці за станом 1991 рік. Обґрунтовуючи вимоги поданої заяви представник заявника вказує на те, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Одеса, не був документований паспортом СРСР через недосягнення віку документування, однак на теперішній час не має можливості отримати паспорт громадянина України у вигляді ID-картки через відсутність документів, що підтверджують факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року, також через неможливість встановлення його особи з боку Державної міграційної служби України. ОСОБА_1 проживав на території України у м. Одеса, а саме станом на 1991 рік заявник проживав разом із матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з тим, документи, які відповідно до законодавтства мають бути надані до міграційної служби для здійснення процедури підтвердження громадянства та отримання паспорту у заявника відсутні. Оскільки, ОСОБА_1 має намір отримати паспорт громадянина України, просить суд задовольнити дану заяву та ухвалити рішення, яким встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Одеса на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Суд констатує, що від представника заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Білоконь Н.О. надійшов до суду відзив на подану ОСОБА_1 заяву, згідно якого представник просила відмовити у задоволенні заяви, оскільки він не надав доказів, що він проживає в Україні на законних підставах, та не надав доказів що він звертався до органів міграційної служби з заявою про встановлення належності до громадянства України. Крім того, на думку представника справа не може бути розглянута в окремому провадженні, так як існує спір з приводу належності до громадянства України.

Представник заявника ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився. Однак, надав суду заяву, в якій заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд провести судове засідання за відсутності представника заявника.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд доходить наступного висновку.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із поданої заяви вбачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Одеса, не був документований паспортом СРСР через недосягнення віку документування.

Також, із тверджень заявника, ОСОБА_1 проживав на території України у м. Одеса, станом на 1991 рік проживав із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

В матеріалах справи наявна автобіографія ОСОБА_1 , в якій останній зазначає, що учбові заклади не відвідував, в медичних закладах на обліку не перебував. Самостійно заробляв гроші з 14 років. Документами почав займатись з 2011 року. Мати цім не займалась у зв`язку із втратою паспорта громадянина України.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 від 17.01.2019 року, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження Україна, Одеська область, місто Одеса, батьки ОСОБА_4 , графа громадянство порожня, ОСОБА_2 , графа громадянство порожня.

Заявник 16.03.2019 року звернувся із заявою до Суворовського РВ ГУ ДМС в Одеській області про проведення процедури встановлення особи із подальшим оформленням паспорта громадянина України.

Під час розгляду матеріалів було встановлено, що в автобіографії заявник повідомив, що його мати мешкала в Чернігівській області. На запит щодо отримання паспорта гр. ОСОБА_2 УДМС в Чернігівській області повідомило, гр. ОСОБА_2 за обліками не значиться. Відомості про батька гр. ОСОБА_1 не зміг надати. На встановлення особи гр. ОСОБА_1 не зміг забезпечити явку близьких родичів.

За результатами розгляду заяви листом від 18.05.2019 року № 5116/594 повідомлено, що особу ОСОБА_1 не встановлено, належність до громадянства України не визначено, у видачі паспорта громадянина України відмовлено.

Судом встановлено, що з 29.01.2019 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуває на обліку в центрі обліку бездомних осіб як особа яка не має постійного місця проживання, і місце проживання якої може бути зареєстровано за юридичною адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Посвідчення про взяття на облік № 6074 від 29.01.2019 року.

Відповідно до ст. 293 ч.1 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно ст. 293 ч. 2 п. 5 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч. 2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК ( ст. 315 ЦПК згідно змін від 15.12.2017р.) суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК ( ст. 315 ЦПК згідно змін від 15.12.2017р.) та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, та 13.11,1991 року, який має юридичне значення.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з п. 1 і п. 2 ч. 1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» №2235-111 від 18.01.2001 р. (у редакції Закону №957-VIII від 28.01.2016) громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Отже, на підставі статті 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюється набуття громадянства України.

Згідно з п. 10 розділу ІІ Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію свідоцтва про народження; в) один із таких документів: - довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; - довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; - документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року; - копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); - судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; - судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Постійне місце проживання це місце проживання на території будь якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом) (ст. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Відповідно до п. 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Таким чином, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Тобто предметом розгляду справи для встановлення саме юридичного факту проживання на території України є саме факт постійного проживання особи у неповнолітньому віці на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991 року.

Згідно вимог ч. 1 ч. 2, ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суду не було наданого жодного доказу, що підтверджує факт постійного проживання ОСОБА_1 у неповнолітньому віці на території України станом в період 1991 рок, а саме доказ, що підтверджує факт постійного проживання ОСОБА_1 разом з матір`ю ОСОБА_5 в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, зокрема за адресою: АДРЕСА_1 ; копії паспорту матері як громадянки колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Окрім того, заявник не зміг забезпечити явку, в якості свідків, близьких родичів, які могли би підтвердити, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно проживав на території України у неповнолітньому віці станом на 1991 рік.

Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

З огляду на вищевикладене, суд констатує, що ОСОБА_1 не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про її постійне проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви, оскільки заявником не доведено належним чином тих обставини, на які він посилався.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 259, 263 - 265, 268, 273, 293-294, 315 ЦПК України, ст. ст. 1, 3, 9 Закону України «Про громадянство України», -

УХВАЛИВ:

У задоволені заяви адвоката Шевчука Кирила Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту постійного проживання на території України у неповнолітньому віці за станом 1991 рік відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Повний текст рішення суду складено 07.09.2022 року.

Суддя Суворовського

районного суду м. Одеси І.О. Кремер