КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №379/510/21
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4853/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 серпня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кочина Сергія Сергійовича на рішення Таращанського районного суду Київської області від 30 листопада 2021 року (суддя Музиченко О.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Регіональний сервісний центр Головного сервісного центру МВС в Київській області про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, визнання права власності на частину автомобіля та усунення перешкод у користуванні автомобілем,

встановив:

у червні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом, та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 4 жовтня 2021 року, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля ВАЗ 21144 чорного кольору, він код НОМЕР_1 , 2008 року випуску, згідно якого ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 даний автомобіль 24 січня 2021 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля ВАЗ 21144 чорного кольору, він код НОМЕР_1 , 2008 року випуску, згідно якого ОСОБА_3 продала ОСОБА_4 даний автомобіль 23 червня 2021 року; визнати за нею право власності на Ѕ частину автомобіля ВАЗ 21144 чорного кольору, він код НОМЕР_1 , 2008 року випуску; усунути перешкоди в користуванні автомобілем ВАЗ 21144 чорного кольору, він код НОМЕР_1 , 2008 року випуску, шляхом зобов`язання ОСОБА_4 в день набрання судовим рішенням законної сили передати ОСОБА_1 технічно справний автомобіль ВАЗ 21144 чорного кольору, він код НОМЕР_1, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та дублікат ключів від автомобіля, в разі наявності - діючий поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на період перебування автомобіля у його користуванні.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 10 вересня 2011 року по 11 червня 2018 року вона перебувала у зареєстровану шлюбі з ОСОБА_2 9 вересня 2016 року ними був придбаний автомобіль ВАЗ 21144 чорного кольору, 2008 року випуску, він код НОМЕР_1 , який після розірвання шлюбу залишився у користуванні ОСОБА_2 .

Позивач стверджувала, що на початку березня 2021 року випадково дізналася, що

ОСОБА_2 без її згоди продав вказаний автомобіль ОСОБА_3 , яка в подальшому продала цей автомобіль ОСОБА_4 .

Позивач вважала, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя і вона не надавала своєї згоди на його відчуження, тому договори купівлі-продажу автомобіля повинні бути визнані недійсними, а її право власності на майно підлягає захисту на підставі ст. 391 ЦК України шляхом усунення перешкод у користуванні автомобілем.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 30 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Кочин С.С. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача зазначає, що висновки суду першої інстанції суперечать правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2020 року у справі №726/1606/17 та ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, а також ч. 1, 2, 4 ст. 369 ЦК України.

Представник позивача вважав, що судом першої інстанції не враховано, що майно може бути витребувано від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Таке витребування застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Представник позивача зазначає, що як було встановлено в судовому засіданні в суді першої інстанції, волі позивача на відчуження спірного автомобіля не було, що є підставою для його витребування від добросовісного набувача.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідачі та третя особа, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.74-79, 87-88, 90-93 т.2), двічі у судове засідання не з`явилися, відповідачі причини неявки не повідомили, третя особа направила клопотання про розгляд справи у її відсутність (с.с.80, 94 т.2).

Судові повістки-повідомлення, направленні на адресу ОСОБА_2 , повернулися до апеляційного суду без вручення, з відміткою листоноші про відсутність адресата за вказаною адресою (с.с.78-79, 92-93 т.2).

Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Матеріали справи не містять іншої адреси ОСОБА_2 , ніж та, що зазначена у апеляційній скарзі, а відтак, виходячи із зазначених норм процесуального права, ОСОБА_2 про день та час розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.

Виходячи з вищевикладеного та положень ст. 372 ЦПК України, колегія суддів провела апеляційний розгляд у відсутність відповідачів та третьої особи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача -

адвоката Кочина С.С., який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 вересня 2011 року, який був розірваний рішенням Таращанського районного суду Київської області 11 травня 2018 року. У рішенні суду зазначено, що подружжя припинило спільне проживання з вересня 2017 року.

28 листопада 2013 року ОСОБА_2 був придбаний автомобіль ВАЗ 21144 чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , 2008 року випуску.

24 лютого 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу, за умовами якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 придбала автомобіль ВАЗ 21144 чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , 2008 року випуску, за 20 000грн.

Матеріали справи не містять доказів, що розпорядження спірним автомобілем ОСОБА_2 було здійснено з відома (письмової згоди) ОСОБА_1

23 червня 2021 року ОСОБА_3 продала зазначений автомобіль ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль був придбаний у період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, а відтак є спільним майном подружжя, однак законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без згоди одного з подружжя, а тому позивач має право на отримання відповідної компенсації вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. При цьому, суд першої інстанції послався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 638/12249/17.

Також суд першої інстанції зазначив, що договір купівлі-продажу від 24 лютого 2021 року був укладений ОСОБА_2 , як власником автомобіля, отже вибув з його власності за його волею, а відтак відсутні підстави для витребування цього майна від добросовісного набувача, а позивачем не надано доказів у підтвердження недобросовісності дій відповідачів при укладенні спірного договору купівлі-продажу. При цьому суд першої інстанції послався на правовий висновок Верховного Суду у постанові від 3 травня 2018 року у справі № 755/20923/14.

Проте, повністю погодитися з висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з таких підстав.

Згідно з вимогами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не

встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Під час розгляду даної справи ОСОБА_2 не заперечував, що спірний автомобіль був їх спільним з ОСОБА_1 майном, як подружжя.

За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Відсутність згоди одного з подружжя може бути підставою для оспорення договору, укладеного іншим з подружжя.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним

майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, відступивши від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пославшись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 638/12249/17, суд першої інстанції не врахував, що у постанові є посилання на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від якого Велика Палата Верховного Суду відступила 29 червня 2021 року.

Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2019 року у справі № 904/3315/18 наголошував на тому, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивачем під час розгляду справи не доведено недобросовісність в діях покупця автомобіля ОСОБА_3 , а отже відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу від 24 січня 2021 року недійсним з підстав не дотримання вимог ст. 65 СК України.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 726/1606/17, колегія

суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені висновки ґрунтувалися на висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від якого Велика Палата Верховного Суду відступила 29 червня 2021 року, про що зазначалося вище.

При цьому, апеляційна скарга не містить доводів та посилання на докази, які б підтверджували, що ОСОБА_3 , купуючи спірний автомобіль, була обізнана, що він є спільним майном подружжям і ОСОБА_2 його відчужує без згоди ОСОБА_1 .

Оскільки відсутні правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, укладеного 24 січня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , також відсутні правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, укладеного 23 червня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

З урахуванням встановлених судом обставин відчуження спірного автомобіля, на який поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя, а також добросовісність набувача цього майна (контрагента за договором купівлі-продажу), права позивачки підлягають захисту шляхом стягнення компенсації вартості її частки в праві спільної сумісної власності. Однак, таких вимог позивачем у даній справі заявлено не було.

Посилання у апеляційній скарзі на неправильне застосування судом положень ст. 388 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки позивачкою не було заявлено позовних вимог про витребування автомобіля від добросовісного набувача, так як у позовній заяві не зазначено обставин, за яких спірне майно підлягає витребуванню у нього.

У заяві, поданій до суду першої інстанції 4 жовтня 2021 року, посилаючись на положення ст. 391 ЦК України, позивач просила визнати за нею право власності на Ѕ частину автомобіля та усунути їй перешкоди у користуванні автомобілем шляхом зобов`язання ОСОБА_4 передати їй технічно справний автомобіль. Аналогічне обґрунтування позовних вимог було наведено і у первісній позовній заяві.

Отже, позивач звернулася до суду з негаторним позовом, а не віндикаційним.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року, справа № 653/1096/16.

Під час судового розгляду було встановлено, що на час звернення до суду з даним позовом, позивачка не була власником спірного автомобіля, який був відчужений відповідачем ОСОБА_2 , і на час розгляду справи судом належав на праві власності ОСОБА_4 , а відтак пред`явлення негаторного позову не є належним способом захисту прав позивача.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, однак навів інші мотиви та застосував норми матеріального права, які не були підставою позовних вимог, тому рішення суду підлягає зміні у мотивувальній частині.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кочина Сергія Сергійовича задовольнити частково.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 30 листопада 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення суду в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк