Справа № 342/517/21
Провадження № 22-ц/4808/971/22
Головуючий у 1 інстанції Федів Л. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю представників Івано-Франківської обласної прокуратури

та Міністерства юстиції України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі представників: Міністерство юстиції України, Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області, Івано-Франківська обласна прокуратура, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства, прокуратури і суду за апеляційною скаргою Івано-Франківської обласної прокуратури на рішення Городенківського районного суду від 21 червня 2022 року під головуванням судді Федів Л.М. у м. Городенка,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_2 , звернувся з позовом до Держави України в особі представників: Міністерство юстиції України, Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області, Івано-Франківська обласна прокуратура, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що04.03.2014 позивача було затримано за підозрою у вчиненні злочину, а саме: у вчиненні умисного вбивства потерпілої гр. ОСОБА_3 , про що повідомлено про підозру за ч. 1 ст. 115 КК України у кримінальному провадженні № 0000072 від 04.03.2014.

У цьому кримінальному провадженні 23.04.2014 затверджено обвинувальний акт та скеровано справу на розгляд до Городенківського районного суду.

Вироком Городенківського районного суду від 20.06.2014 у справі № 342/538/14-к позивача визнано винним за ч.1 ст. 115 КК України та засуджено до 12 років позбавлення волі. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою позивачу залишено без змін до вступу вироку у законну силу. Строк відбування покарання позивачу обраховано з часу затримання, тобто з 04.03.2014. Крім того, вищевказаним судовим рішенням частково задоволено цивільний позов та присуджено на користь потерпілих 7700 гривень матеріальної шкоди та 80 000 гривень моральної шкоди. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.08.2014 апеляційну скаргу захисника Вань І.Р. задоволено частково: вирок Городенківського районного суду від 20.06.2014 змінено, а саме, пом`якшено покарання до 9 років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишено без змін. Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.08.2015 частково задоволено касаційну скаргу захисника Вань І.Р., ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.08.2014 року скасовано і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02.09.2015 частково задоволено апеляційну скаргу захисника Вань І.Р., скасовано вирок Городенківського районного суду від 20.06.2014 та призначено новий розгляд в суді першої інстанції.

Вироком Коломийського міськрайонного суду від 09.02.2016 позивача засуджено за ч. 2 ст.121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14.04.2016 вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09.02.2016 скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції.

Вироком Коломийського міськрайонного суду від 07.03.2017 правова кваліфікація дій позивача змінена з ч.1 ст. 115 КК України на ст. 118 КК України та останньому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк два роки позбавлення волі. У подальшому, 01.06.2017 колегією суддів апеляційного суду Івано-Франківської області апеляційну скаргу захисника Вань І.Р. та апеляційну скаргу прокурора Присяжнюка В.Я. залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Постановою Верховного Суду від 26.04.2018 касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а касаційну скаргу захисника Вань І.Р. задоволено та вирок Коломийського міськрайонного суду від 07.03.2017 та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01.06.2017 щодо позивача скасовано, а кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину.

Позивач має право на відшкодування моральної шкоди органом досудового розслідування та прокуратурою, що полягає у незаконному притягненні його до кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 115 КК України, незаконному триманні під вартою, незаконному і необґрунтованому обвинуваченні у вчиненні злочину за ч.1 ст. 115 КК України та підтриманні даного обвинувачення у національних судах України, а також у незаконному засудженні національним судами України спочатку за ч.1 ст. 115 КК України, вдруге за ч.1 ст. 121 КК України та втретє за ст. 118 КК України.

Кримінальне переслідування загалом тривало з 04.03.2014 по 26.04.2018, тобто чотири роки один місяць та двадцять два дні, або майже 50 місяців, з яких під вартою позивач перебував з моменту затримання, а саме: 04.03.2014 року, до звільнення його з-під варти у зв`язку із частковим задоволення клопотання захисника Вань І.Р. про зміну запобіжного заходу, що відбулося у відповідності до ухвали Коломийського міськрайонного суду, що постановлена в даному кримінальному провадженні 04.08.2016.

Позивач понад два з половиною роки перебував під вартою, був позбавлений можливості спілкуватися, жити своїм повноцінним життям: працювати, займатися своїм хобі (дозвіллям), подорожувати, відпочивати, спілкуватися зі своїми друзями, вести нормальний спосіб життя. Натомість більше двох з половиною років він перебував під вартою у слідчому ізоляторі та змушений був дотримуватися розпорядку, що встановлений в установі для ув`язнених, перебував під постійним контролем (наглядом держави) та знаходився у стані постійної депресії, що проявлялася в зневірі до правосуддя, постійному страху бути засудженим за вбивство на довготривалий термін та до кінця життя залишитися з тавром вбивці.

Тому він має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним кримінальним переслідуванням з моменту його незаконного затримання, тобто з 04.03.2014, до постановлення Верховним судом постанови про закриття кримінального провадження з реабілітуючих підстав, тобто 26.04.2018.

У зв`язку із тяжкістю злочину, у вчиненні якого його обвинувачували, суворістю покарання, що йому загрожувала, а також з огляду на засудження його за ч.1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк дванадцять років, а у подальшому двічі засудженням до покарання у вигляді восьми років позбавлення волі за ч.2 ст. 121 КК України та до двох років позбавлення волі за ст. 118 КК України, тривалістю провадження, а також тривалістю його перебування у місцях несвободи, визначений (оцінений) ним розмір моральної шкоди, на його думку, є помірним та обґрунтованим. При цьому його понад сорок разів правоохоронці під наглядом доставляли в спеціальному автомобілі до будинку правосуддя, куди, під супроводом, будучи в кайданках, іноді ще під наглядом службових собак, заводили до зали суду, де він знаходився (перебував) в металевій клітці, що завдавало йому принижень та моральних страждань.

Посилаючись на вищевикладене та те, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, позивач просив: стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 3 000 000 грн моральної шкоди, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Рішенням Городенківського районного суду від 21 червня 2022 року позв задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000 гривень.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Правовою підставою позову є закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу злочину. Адже інших обставин, визначених ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», в діях органів поліції, прокуратури та суду ОСОБА_1 не наведено й документально не підтверджено.

Судом першої інстанції не було враховано вимоги законодавства щодо підстав відшкодування моральної шкоди та не перевірялися і не досліджувалися обставини, які б свідчили про моральні втрати ОСОБА_1 , а також про те, які саме зусилля докладено позивачем для організації його життя.

Задовольняючи позов у частині стягнення моральної шкоди в сумі 500 тис. грн, суд першої інстанції не навів аргументів визначення її розміру, більшого ніж мінімальний, який розраховується виходячи з розміру мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, та у цьому випадку становить 318 500 грн.

При цьому, судом першої інстанції не враховано позиції Верховного Суду щодо визначення розміру моральної шкоди та безпідставно задоволено вимоги про відшкодування такої у завищеному розмірі.

Також жодним чином не підтверджений висновок суду першої інстанції, який поряд з іншим ліг в основу оспорюваного рішення, про однобокий та обвинувальний характер досудового розслідування щодо позивача, який і призвів до моральних страждань ОСОБА_1 .

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у заявленому розмірі.

Учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В засіданні апеляційного суду представник Івано-Франківської обласної прокуратуриапеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній.

Представник Міністерства юстиції України доводи апеляційної скарги визнала.

Представник ОСОБА_1 адвокат Тарасенко В.С. подав апеляційному суду заяву, у якій просив залишити апеляційну скаргу без задоволення і справу слухати за відсутності позивача та його представника.

Представник ГУНП в Івано-Франківській областів судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце слухання справи.

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України не вбачає перешкод у розгляді справи в зв`язку з неявкою ОСОБА_1 та його представника, представника ГУНП в Івано-Франківській областів засідання апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Івано-Франківської обласної прокуратурита Міністерства юстиції України, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 04 березня 2014 року ОСОБА_1 затримано за підозрою у вчиненні злочину за ч.1 ст.115 КК України, а саме: у вчиненні умисного вбивства потерпілої гр. ОСОБА_3 , жительки АДРЕСА_1 , про що повідомлено про підозру за ч. 1 ст. 115 КК України у кримінальному провадженні № 0000072 від 04.03.2014.

У вказаному кримінальному провадженні 23.04.2014 затверджено обвинувальний акт та скеровано справу на розгляд до Городенківського районного суду.

Вироком Городенківського районного суду від 20.06.2014 у справі № 342/538/14-к ОСОБА_1 визнано винним за ч.1 ст. 115 КК України та призначено покарання - 12 років позбавлення волі. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою позивачу залишено без змін до вступу вироку у законну силу. У вироку зазначено, що строк відбування покарання позивачу обраховано з часу затримання, тобто з 04.03.2014.

Крім того, вказаним судовим рішенням частково задоволено цивільний позов та присуджено на користь потерпілих 7 700 грн матеріальної шкоди та 80 000 грн моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.08.2014 вирок Городенківського районного суду від 20.06.2014 змінено, пом`якшено призначене обвинуваченому ОСОБА_1 судом покарання за ч. 1 ст. 115 КК України до 9 років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.08.2015 частково задоволено касаційну скаргу захисника Вань І.Р., ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.08.2014 року скасовано і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02.09.2015 частково задоволено апеляційну скаргу захисника Вань І.Р., скасовано вирок Городенківського районного суду від 20.06.2014 та призначено новий розгляд в суді першої інстанції.

Вироком Коломийського міськрайонного суду від 09.02.2016 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.121 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. У вироку зазначено, що строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_1 рахувати з часу його фактичного затримання, а саме з 04.03.2014, зарахувавши в цей строк час його попереднього ув`язнення з 04.03.2014 по 09.02.2016 включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. До набрання вироком законної сили запобіжний захід засудженому ОСОБА_1 залишити раніше обраний тримання під вартою.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14.04.2016 вирок Коломийського міськрайонного суду від 09.02.2016 скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції. Обрану ОСОБА_1 міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжено на шістдесят днів, тобто до 12 червня 2016 року включно.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 04.08.2016 запобіжний захід у виді тримання під вартою застосований до обвинуваченого ОСОБА_1 змінено на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Вироком Коломийського міськрайонного суду від 07.03.2017 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.118 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк два роки позбавлення волі. Відповідно до вказаного вироку правова кваліфікація дій ОСОБА_1 змінена з ч.1 ст. 115 КК України на ст. 118 КК України.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 01.06.2017 вирок Коломийського міськрайонного суду від 07.03.2017 щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

Постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 26.04.2018 вирок Коломийського міськрайонного суду від 07.03.2017 та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01.06.2017 щодо ОСОБА_1 скасовано і закрито кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спір виник щодо відшкодування шкоди, завданої позивачу незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування моральної шкоди передбачений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР (далі Закон № 266/94-ВР).

Відповідно до ст. 1 Закону № 266/94-ВР відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно п. 3 ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках наведених у статті 1 Закону.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ст. 4 Закону № 266/94-ВР).

Таким чином, з сукупного аналізу зазначених положень законодавства вбачається, що для відшкодування шкоди в порядку, що встановлений Законом № 266/94-ВР, необхідна наявність певних передумов, а саме встановлення незаконності дій органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду в ході розслідування кримінального провадження відносно особи.

Про незаконність перебування особи під слідством і судом, за правилом ст. 2 Закону № 266/94-ВР, свідчить постановлення виправдувального вироку, або встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження, або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22.04.2019 року по справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) зазначила, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що внаслідок незаконного засудження, ухвалення судом рішення про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України (перекваліфіковано на ст.118 КК України), за відсутністю в його діях складу цього кримінального правопорушення, позивач має право на відшкодування моральної шкоди.

З цього приводу Верховний Суд неодноразово робив висновки при розгляді справ у аналогічних спірних правовідносинах, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18) та від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19), від 20 вересня 2018 року по справі № 686/23731/15-ц. Така судова практикавідповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України обґрунтовано застосована судом першої інстанції при постановленні рішення у цій справі.

З цих підстав не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не було враховано вимоги законодавства щодо підстав відшкодування моральної шкоди.

Необґрунтованими є посилання в апеляційній скарзі на те, що обставин, визначених ст. 1 Закону № 266/94-ВР в діях органів поліції, прокуратури та суду ОСОБА_1 не наведено й документально не підтверджено. Закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування та суду, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, які в судовому порядку додатково такими визнавати не потрібно. Такі обставини стверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Суд першої інстанції вірно вказав, що виходячи зі сталої практики Європейського Суду з прав людини (напр. п. 36 рішення від 10.02.1995 року у справі «Аллене де Рібемон проти Франції»), посягання на презумпцію невинуватості може виходити не лише від судді чи суду, але і від інших органів державної влади.

В свою чергу, порушення прав людини та одного з основоположних принципів, що лежить в основі кримінального права презумпції невинуватості, призводить до того, що особа, яку держава обвинувачує у скоєнні злочину, стикається із значними соціальними та особистими наслідками, зокрема, потенційною можливістю позбавлення волі, соціальним засудженням, а також з іншими психологічними та економічними втратами.

Позивач був підданий незаконному кримінальному переслідуванню у вчиненні тяжкого злочину, понад два з половиною роки перебував під вартою, був позбавлений можливості спілкуватися, жити своїм повноцінним життям, працювати, вести нормальний спосіб життя, що в свою чергу мало вплив на його моральний стан в контексті уявлення особи про власну цінність у суспільстві та на відсутність реальної можливості в правовий спосіб довести свою невинуватість.

Таким чином не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не перевірялися і не досліджувалися обставини, які б свідчили про моральні втрати ОСОБА_1 .

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року у справі «Станков проти Болгарії» (Stankov v. Bulgaria).

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи (постанова Верховного суду України від 02.12.2015 № 6-2203цс15, постанови Верховного Суду від 22.04.2019, справа №236/893/17, №14-4цс19 та від 18.12.2019 року у справі № 509/550/17-ц, провадження № 61-11518св19).

При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Визначаючи розмір відшкодування, суд також керується принципами поміркованості, розумності, справедливості, адже розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 04.03.2014 (з дня повідомлення про підозру за ч.1 ст. 115 КК України) по 26.04.2018 (постанови Верховного Суду про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину), тобто 49 повних місяців, впродовж якого він був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності. При цьому, до нього застосувався запобіжний захід тримання під вартою в період з 04.03.2014 по 04.08.2016, тобто протягом 2 років та 5 місяців, який надалі був змінений на домашній арешт.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2022 року складає 6 500 грн.

Суд першої інстанції з врахуванням періоду перебування позивача під слідством і судом протягом 49 місяців (в тому числі перебування понад два роки під вартою), глибини, тривалості та обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач, характеру його немайнових втрат, порушення нормальних життєвих зв`язків, дійшов обґрунтованого висновку, що справедливою сатисфакцією є відшкодування в розмірі 500 000 грн, яке відповідає критерію розумності та виваженості, не є завищеним з огляду на глибину та обсяг моральних страждань позивача.

Вищенаведеним спростовуються доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не навів аргументів визначення розміру відшкодування моральної шкоди, більшого ніж мінімальний.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо відсутності однобокого та обвинувального характеру досудового розслідування щодо позивача, оскільки такі обставини встановлені судом і стверджуються відповідними доказами, яким суд дав належну правову оцінку у сукупності з іншими доказами, які стверджують заподіяння такої шкоди у розмірі, визначеному судом.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування чи зміни з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Городенківського районного суду від 21 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин