Справа № 457/1221/20 Головуючий у 1 інстанції: Грицьків В.Т.
Провадження № 22-ц/811/369/22 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарка: Колич Х.Б.,

за участі в судовому засіданні в режимі відео-конференції представниці відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Цуканової С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Трускавецького міського суду Львівської області в складі судді Грицьківа В.Т. від 09 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних від простроченої суми та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 09 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (, 040053, м. Київ, вул.Січових Стрільців, 17) в користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) інфляційні втрати на суму простроченої виплати гарантованої суми відшкодування коштів на підставі договору банківського вкладу від 18 червня 2014 року № 349703 у ПАТ «Європейський газовий банк» за період з 16.07.2014 року по 12.07.2019 року в розмірі 255 738,00 грн. та 3% річних за користування чужими коштами в розмірі 28 977,29 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Дане рішення оскаржив Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

В апеляційній скарзі просять скасувати рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 09 грудня 2021 року в частині задоволених вимог та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Вважають, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог є необґрунтованим, оскільки судом першої інстанції не досліджено належним чином всі обставини справи та прийнято рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. Звертають увагу на те, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було подано клопотання про закриття провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, однак суд першої інстанції відмовив у його задоволенні. Вказують на те, що відсутні підстави вважати, що правовідносини між вкладниками та Фондом щодо формування переліку осіб, які мають право на відшкодування вкладів за рахунок коштів Фонду, складаються за участі банку. Тому ці правовідносини не стосуються безпосередньо процедури ліквідації банку. Юридичний факт неплатоспроможності банку є лише підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування вкладникам їх вкладів за рахунок коштів Фонду, проте процес ліквідації має окремий перебіг і не впливає на обсяг відшкодування вкладникам. Тому, спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду є публічно-правовим і не є спором у зв`язку з процесом ліквідації банку, а має окремий характер і стосується виконання окремої владної функції Фонду, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами. Вважають, що спір пов`язаний із виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати суми гарантованого відшкодування та застосування відповідальності за несвоєчасне виконання такої виплати, тому є публічно-правовим і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Тому, Фонд гарантування не виступає у вказаному спорі, як сторона цивільно-правового спору і до нього не переходять зобов`язання банку після запровадження в Банку тимчасової адміністрації або ліквідації, оскільки відповідно до норм спеціального Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд здійснює виключно владні повноваження у сфері гарантування вкладів фізичним особам. Оскільки, позивачем заявлялись позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних від простроченої суми та моральної шкоди і судом частково задоволено дані позовні вимоги, вважають, що суд першої інстанції, всупереч Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та позиції Верховного Суду вирішив, що стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми, не пов`язане з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування, що прямо суперечить нормам чинного законодавства. Щодо відсутності порушеного права позивача з боку Фонду гарантування та безпідставності стягнення інфляційних витрат та 3% річних, зазначають, що відповідно до норм ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виплата гарантованого відшкодування вкладникам відбувається протягом процедури ліквідації неплатоспроможного банку, у відповідності до визначеного цим Законом порядку. Тобто, норми Закону не визначають конкретний строк виплати гарантованого відшкодування, а визначають здійснення такого відшкодування протягом ліквідаційної процедури банку. Так, Фондом гарантування було включено ОСОБА_2 до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Єврогазбанк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та виплачено гарантоване відшкодування у сумі 193 500 грн., 12.07.2019 року через банк-агент AT «Ідея Банк». Отже, виплата гарантованого відшкодування за вкладом позивачу відбулася під час ліквідаційної процедури ПАТ «Єврогазбанк», тобто в строк визначений чинним законодавством. За таких обставин, вважають, що Фондом гарантування було своєчасно виконано обов`язок щодо виплати гарантованого відшкодування позивачу у строк визначений чинним законодавством.

В судове засідання позивачка не з`явилася, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у її відсутності (відсутності її представника) зважаючи на те, що така повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представниці відповідача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, заяви про зміну позовних вимог, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, ст. 11, 15, 16, 22, 23, 509, 625, 1058, 1060, 1166, 1167 ЦК України, ст. 3, 12,26, 34, 35 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ст.6 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що 18.06.2014 року між ПАТ Європейський газовий банк та ОСОБА_2 укладено Договір №349703 банківського вкладу з фізичною особою, згідно умов якого банк відкриває вкладнику депозитний рахунок № НОМЕР_2 та приймає від вкладника грошові кошти в національній валюті України на строк 30 днів (тобто до 18 липня 2014 року). Вкладник вносить готівкою або перераховує безготівковим шляхом з відкритих в банку поточних та/або депозитних рахунків, а банк приймає на відкритий вкладнику рахунок грошові кошти в сумі 193500 грн. За використання грошових коштів банк сплачує вкладнику проценти із розрахунку 23% річних. Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 16.07.2014 р. №424 Про віднесення публічного акціонерного товариства Європейський газовий банк до категорії неплатоспроможних, рішенням виконавчої дирекції Фонду від 16.07.14 №57 з 17.07.2014 р. в ПАТ Європейський газовий банк було запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці. Рішенням виконавчої дирекції від 13.10.2014 р. №111 було продовжено строк тимчасової адміністрації до 17.11.2014 року. Згідно постанови Правління Національного банку України від 17.11.2014 р. №725 Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства Європейський газовий банк відкликано банківську ліцензію та ліквідовано ПАТ Європейський газовий банк. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №121 від 18.11.2014 р. Про початок процедури ліквідації та виведення банку з ринку. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №150 від 18.12.2014 року Про призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ ЄВРОГАЗБАНК з 19.12.2014 р. уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АТ ЄВРОГАЗБАНК призначено провідного юрисконсульта відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Оберемка Романа Анатолійовича. Відповідно до відомостей, розташованих на офіційному веб-сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, банком-агентом, що здійснює виплату коштів вкладникам ПАТ ЄВРОГАЗБАНК є ПАТ Банк Київська Русь.Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «ЄВРОГАЗБАНК» не включено ОСОБА_2 до повного переліку вкладників АТ «ЄВРОГАЗБАНК», які мають право на відшкодування коштів за вкладами. Згідно Постанови Верховного Суду від 28.03.2019 у справі № №826/602/15, адміністративне провадження №К/9901/6070/18, визнано протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк" щодо не включення ОСОБА_2 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з сумою в розмірі 193500 грн. на підставі договору банківського вкладу від 18 червня 2014 року № 349703. Зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк" включити ОСОБА_2 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з сумою в розмірі 193500 грн. на підставі договору банківського вкладу від 18 червня 2014 року № 349703. На виконання рішення суду, Фондом гарантування вкладів було включено ОСОБА_2 до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Єврогазбанк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та 12.07.2019 року виплачено гарантоване відшкодування в розмірі 193 500,00 грн. через банк-агент АТ «Ідея Банк», що стверджується Витягом з переліку виплачених відшкодувань, що знаходиться в матеріалах справи. Суд при ухваленні рішення виходив з того, що ОСОБА_2 , як клієнт банку, яка уклала договір банківського рахунку в Банку і якій Банк відкрив поточний рахунок, в розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є вкладником, а кошти на її банківському рахунку в сумі 193500,00 грн. є вкладом, на який поширюються основні завдання (функцій) Фонду щодо забезпечення такого вкладу державною гарантією у вигляді граничного розміру відшкодування коштів за цим вкладом. Саме встановлена в судовому порядку протиправна бездіяльність уповноваженої особи Фонду своєчасне не включення ОСОБА_2 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, мала своїм наслідком затримку виплати Фондом гарантованої суми відшкодування за вкладом ОСОБА_2 . При цьому суд враховував, що, у правовідносинах, що склалися між позивачкою та Фондом, останній виконує функції з організації виплати ОСОБА_2 гарантованого державою відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації АТ «Єврогазбанк», і у вказаних відносинах у ОСОБА_2 виникають майнові вимоги до держави в особі Фонду. Що стосується доводів відповідача про невчасне відшкодування Фондом гарантованої позивачці суми за вкладом з підстав не включення її уповноваженою особою Фонду до Переліку вкладників, внаслідок чого Фонд не мав правових підстав здійснювати відповідні процедури по включенню позивачки до Загального реєстру та застосування процедури відповідного відшкодування суд зазначив, що за встановлених у справі обставин неможливість для ОСОБА_2 отримати гарантовану суму відшкодування коштів за вкладом з 16.07.2014 року по 12.07.2019 року за рахунок коштів Фонду через протиправну бездіяльність Фонду, становить втручання у її право на мирне володіння своїм майном та є порушенням вимог статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем свого обов`язку щодо виплати грошового вкладу ОСОБА_2 , остання має право на відшкодування їй трьох відсотків річних у розмірі 28 977,29 грн. від суми невчасно виплаченого вкладу 193500,00 грн. та інфляційних втрат у розмірі 255 738,00 грн. за період затримки виплати з 16.07.2014 року по 12.07.2019 року. Однак, ОСОБА_2 звернулася з зазначеним позовом не до банку, який ліквідується, а саме до Фонду, який своєчасно не виконав свого зобов`язання, покладеного на нього законом. Отже, предметом розгляду не є питання стягнення будь-яких коштів з неплатоспроможного банку, як про це помилково зазначає відповідач. Щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди суд, зазначив, що будь-яких доказів на підтвердження того, що внаслідок дій відповідача ОСОБА_2 понесла глибокі душевні страждання, що призвело до заподіяння їй моральної шкоди, позивач суду не надав, тобто позивач не довів суду, яку саме шкоду заподіяно ОСОБА_2 діями відповідача.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

13.10.2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог просила стягнути із відповідача інфляційні втрати в розмірі 255 738 грн., 3% за користування грошовими коштами у розмірі 28 977,29 грн. відповідно до ст. 625 ЦК України, 50 000 грн. компенсації завданої моральної шкоди.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 18.06.2014 року між ОСОБА_2 та публічним акціонерним товариством «Європейський газовий банк» укладено договір банківського вкладу, за умовами якого ОСОБА_2 було розміщено в банку грошові кошти в сумі 193500,00 грн. терміном на 30 днів (до 18 липня 2014 р.) зі сплатою 23% річних. На підставі постанови Правління Національного банку України від 16.07.2014 №424 "Про віднесення публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 16.07.2014 року прийнято рішення № 57 про запровадження з 17.07.2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в публічному акціонерному товаристві «Європейський газовий банк». 24 листопада 2014 року на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб www.fg.gov.ua розміщено оголошення, що у зв`язку з прийняттям виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 18.11.2014 року рішення № 121 про початок ліквідації АТ «Єврогазбанк», Фонд з 25.11.2014 року розпочинає виплати коштів вкладникам даного банку. Для отримання коштів вкладники АТ «Єврогазбанк» з 25.11.2014 року по 06.01.2015 року включно можуть звертатись до установ банку-агенту Фонду, а саме Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь». У ПАТ «Банк «Київська Русь», ОСОБА_2 було відмовлено у виплаті відшкодування у зв`язку з тим, що вона відсутня в переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів по вкладах за рахунок Фонду, який ним був наданий банку-агенту. Рішеннями судів було встановлено протиправність невнесення ОСОБА_2 до списку вкладників, які мають право на відшкодування вкладу та встановлено протиправність дій уповноваженої особи ФГВФО. Відповідач безпідставно не включив ОСОБА_2 до переліку осіб, які мають право на відшкодування вкладів за рахунок коштів ФГВФО. Крім того, з метою надання таким діям ознак правомірності, було видано наказ № 178/1 від 22.12.2014 р. яким, всупереч раніше затвердженому на етапі здійснення тимчасової адміністрації звіту Уповноваженої особи, уже іншим працівником ФГВФО та на етапі ліквідації було визнано нікчемними договори клієнтів банку в тому числі і ОСОБА_2 . Враховуючи те, що внесені ОСОБА_2 кошти на депозитний рахунок ПАТ «Європейський газовий банк» не було відшкодовано вчасно відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме: з 16.07.2014 року, ОСОБА_2 було завдано шкоди у зв`язку із знеціненням вказаних коштів так як довелось доводити правомірність своїх вимог до Фонду в судових органах та очікувати виконання рішень суду. У зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем свого обов`язку щодо виплати ОСОБА_2 відшкодування грошового вкладу, вона має право на відшкодування трьох відсотків річних від суми невчасно виплаченого вкладу та інфляційних втрат. Окрім цього, ОСОБА_2 вважає, що їй було завдано моральної шкоди, яка полягала в тому, що вона тривалий час не мала можливості користуватися своїми коштами. Крім цього, була змушена звертатися до суду з вимогами про відновлення її порушеного права на відшкодування гарантованої суми вкладу. Такі судові процеси були тривалими, вимагали від ОСОБА_2 як суттєвих матеріальних витрат так і призводили до нервового напруження через переживання. Крім цього, під час слухання справи в суді представники ФГВФО зазначали, що ОСОБА_2 є учасником організованої злочинної групи, шахрайкою, намагається заволодіти коштами держави. В подальшому, з метою прикриття своїх незаконних дій ФГВФО через Уповноважену особу звернувся до ГУМВС у Львівській області з вимогою притягнути ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 190 та ст. 364, ч. 2 ст. 367 КК України. Зокрема в заяві ОСОБА_2 обвинувачують у вчиненні шахрайських дій, участі в організованому злочинному угрупуванні, наміром на заволодіння державними коштами, ОСОБА_2 змушена була давати свідчення в Трускавецькому відділенні поліції. ОСОБА_2 дана процедура завдала тяжких моральних страждань, їй довелось пояснювати близьким, рідним та колегам, що вона не вчиняла злочинів, не є шахрайкою, що це все наклеп на неї лише за те, що вона вклала свої кошти до банку. Це призвело до порушення нормального спілкування з близькими людьми, так як переконати їх в тому, що невинні можуть бути викликані до поліції та надавати там пояснення було складно. Мало цього 30.03.2016 р. банком було направлено клопотання про накладення арешту на кошти ОСОБА_2 внесені по договору банківського вкладу. Аналогічне клопотання подавалось 20.06.2019 р. Цими діями відповідач через свою Уповноважену особу намагався додатково ускладнити ОСОБА_2 можливість отримати відшкодування. Більш як 4 роки ОСОБА_2 перебувала в стані постійного стресу, непевності та невизначеності як щодо її майна, так і щодо можливості бути підданою кримінальному переслідуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.06.2014 року між ПАТ Європейський газовий банк та ОСОБА_2 укладено Договір №349703 банківського вкладу з фізичною особою, згідно умов якого банк відкриває вкладнику депозитний рахунок № НОМЕР_2 та приймає від вкладника грошові кошти в національній валюті України на строк 30 днів (тобто до 18 липня 2014 року). Вкладник вносить готівкою або перераховує безготівковим шляхом з відкритих в банку поточних та/або депозитних рахунків, а банк приймає на відкритий вкладнику рахунок грошові кошти в сумі 193500 грн.

За використання грошових коштів банк сплачує вкладнику проценти із розрахунку 23% річних.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 16.07.2014 р. №424 Про віднесення публічного акціонерного товариства Європейський газовий банк до категорії неплатоспроможних, рішенням виконавчої дирекції Фонду від 16.07.14 №57 з 17.07.2014 р. в ПАТ Європейський газовий банк було запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці. Рішенням виконавчої дирекції від 13.10.2014 р. №111 було продовжено строк тимчасової адміністрації до 17.11.2014 року.

Згідно постанови Правління Національного банку України від 17.11.2014 р. №725 Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства Європейський газовий банк відкликано банківську ліцензію та ліквідовано ПАТ Європейський газовий банк. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №121 від 18.11.2014 р. Про початок процедури ліквідації та виведення банку з ринку.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №150 від 18.12.2014 року Про призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ ЄВРОГАЗБАНК з 19.12.2014 р. уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АТ ЄВРОГАЗБАНК призначено провідного юрисконсульта відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Оберемка Романа Анатолійовича.

Відповідно до відомостей, розташованих на офіційному веб-сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, банком-агентом, що здійснює виплату коштів вкладникам ПАТ ЄВРОГАЗБАНК є ПАТ Банк Київська Русь.

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «ЄВРОГАЗБАНК» не включено ОСОБА_2 до повного переліку вкладників АТ «ЄВРОГАЗБАНК», які мають право на відшкодування коштів за вкладами.

Згідно Постанови Верховного Суду від 28.03.2019 у справі № №826/602/15, адміністративне провадження №К/9901/6070/18, визнано протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк" щодо не включення ОСОБА_2 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з сумою в розмірі 193500 грн. на підставі договору банківського вкладу від 18 червня 2014 року № 349703. Зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк" включити ОСОБА_2 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з сумою в розмірі 193500 грн. на підставі договору банківського вкладу від 18 червня 2014 року № 349703.

На виконання рішення суду, Фондом гарантування вкладів було включено ОСОБА_2 до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Єврогазбанк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та 12.07.2019 року виплачено гарантоване відшкодування в розмірі 193 500,00 грн. через банк-агент АТ «Ідея Банк», що стверджується Витягом з переліку виплачених відшкодувань, що знаходиться в матеріалах справи.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до приписів частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

За змістом статті 19 ЦПК України під цивільною юрисдикцією розуміється компетенція загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (статті 4, 19 ЦПК України).

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Позивач вказує на несвоєчасну виплату йому Фондом коштів за договором строкового банківського вкладу (депозиту).

У контексті обставин цієї справи зміст (суть) спірних правовідносин обмежується встановленням реальної правової природи відносин, які виникли між позивачем, банком та Фондом і визначення яких залежить від з`ясування прав позивача, статусу Фонду, мети його створення, завдань, поставлених перед ним, повноважень та обов`язків Фонду і його уповноважених осіб, функцій, які на нього покладаються.

Акти, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, установлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої та другої статті 55 Конституції України. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Статтею 5 КАС України установлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку з наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

За змістом пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Частиною першою статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належить вирішення спорів фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом № 4452-VI. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Цей Закон є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно із частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

На підставі частин першої та другої статті 6 цього Закону в межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Відповідно до частин першої та другої статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 грн. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

У разі прийняття НБУ рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» (далі Закон № 2121-III), Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку (частина шоста статті 26 Закону № 4452-VI).

У статті 27 Закону № 4452-VI встановлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, зокрема: уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку; уповноважена особа Фонду формує перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду; Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті Фонду та оприлюднює оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам у газеті «Урядовий кур`єр» або «Голос України».

Відповідно до частини першої статті 28 цього Закону Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

За приписами частини першої статті 54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону НБУ, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими Законом № 4452-VI. Для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер.

У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна). А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду.

Отже, спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду в сумі, що не перевищує 200 000 грн (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону № 4452-VI не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. А тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Як уже зазначалося, Фонд є державною спеціалізованою установою, що виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, уповноважена особа Фонду в цьому випадку виконує від імені Фонду делеговані ним повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Учасниками цих правовідносин є виключно вкладник та Фонд, і саме в цих учасників виникають відповідні права та обов`язки.

Банк, який ліквідується, жодним чином не впливає на той факт, чи буде особу включено до переліку тих осіб, які мають право на відшкодування за рахунок коштів Фонду. Це питання відповідно до норм Закону № 4452-VI вирішує виключно Фонд.

Тому спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду в межах гарантованого державою відшкодування за вкладами є публічно-правовим, має особливий характер і стосується виконання окремої владної функції Фонду, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами.

Перевірка законності дій (бездіяльності) та рішень посадової особи Фонду щодо виконання покладених на неї владних управлінських функцій у сфері реалізації публічних інтересів держави є предметом перевірки судом саме в межах адміністративного процесу, відтак підстав для розгляду цієї справи в порядку цивільного судочинства не вбачається.

Щодо юрисдикції про нарахування інфляційних втрат, встановлених статтею 625 ЦК України, то за змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України випливає, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати в боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Частиною другою статті 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є ЦК України.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог в одній справі не є обов`язковим.

Відтак ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

Щодо юрисдикції спору за вимогою про стягнення з Фонду відшкодування упущеної вигоди, визначеної статтею 22 ЦК України та моральної шкоди то відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

У статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто відшкодування упущеної вигоди це захід цивільно-правової відповідальності, що застосовується з метою захисту порушених прав і полягає у відшкодуванні боржником вартості майнових вигод, які кредитор міг би отримати, якби його суб`єктивне право не було б порушено.

Зазначена норма кореспондується з положеннями статті 623 ЦК України, відповідно до якої боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

З аналізу вказаних норм цивільного права вбачається, що для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідна сукупність таких підстав: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом.

Ці підстави уможливлюють висновок про те, що стягнення упущеної вигоди є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

При розгляді справи суд з`ясовує: наявність самої моральної шкоди та її вплив на життя позивача; факт вчинення протиправних дій відповідачем та його вину; зв`язок між дією (бездіяльністю) відповідача та моральною шкодою, яку поніс позивач; обґрунтованість суми компенсації моральної шкоди.

Тобто і відшкодування упущеної вигоди, і відшкодування моральної шкоди передбачають необхідність встановлення певних обставин, а саме протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди та зв`язок цих протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди із самою шкодою, майновою чи моральною.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Разом із цим за правилами частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз положень частини п`ятої статті 21 КАС України та частини першої статті 19 КАС України у їх поєднані дозволяє виснувати, що юрисдикція спору про стягнення моральної шкоди із суб`єкта владних повноважень визначається як за правовою природою правовідносин, зокрема публічно-правових, так і у зв`язку з тим, чи пред`явлено позов про стягнення моральної шкоди в одному проваджені з вимогою про вирішення публічно-правового спору.

У випадку пред`явлення позову про відшкодування шкоди, у тому числі моральної, в іншому судовому проваджені такий спір підлягає розгляду за правилами цивільної або господарської юрисдикції, за виключенням випадку, якщо можливість об`єднання спорів в одне провадження в адміністративній юрисдикції не втрачена.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20).

У справі, що розглядається, позовні вимоги пов`язані з необхідністю визначення, чи є бездіяльність Фонду з виплати гарантованого відшкодування відповідно до статей 26, 27 Закону № 4452-VI неправомірною, що має відбуватися за правилами адміністративного судочинства.

Оскільки вимоги про стягнення відповідно до частини другої статті 625 та статті 22 ЦК України відшкодування майнової та моральної шкоди пов`язані з необхідністю дослідження бездіяльності Фонду, то і мають розглядатися в межах одного провадження за правилами адміністративного судочинства.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 травня 2022 року у справі №761/28949/17.

За таких обставин, враховуючи суб`єктний склад сторін спору та характер спірних правовідносин, а саме вимоги про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та моральної шкоди, що виникли з вимоги при відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду в сумі, що не перевищує 200 000 грн, спір слід вважати належить до юрисдикції адміністративних судів.

Зважаючи на вказане відкриття провадження, розгляд даної справи в порядку цивільного судочинства та відповідно постановлене за наслідками такого розгляду оскаржуване рішення слід вважати такими що здійснені та ухвалене без дотримання вимог закону, а тому таке рішення суду залишатись в силі не може та підлягає скасуванню із закриттям провадження у даній справі (п.1 ч.1 ст. 255, ст. 377 ЦПК України).

Вказаним апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 256 ЦПК України, слід роз`яснити позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Також, відповідно до ч.1 ст. 256 та ч.4 ст. 377 ЦПК України слід роз`яснити позивачу його право протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до Львівського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією із зазначенням одного суду до підсудності якого відноситься вирішення даного спору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п. 4, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задовольнити частково.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 09 грудня 2021 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних від простроченої суми та моральної шкоди закрити.

Роз`яснити ОСОБА_2 , що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Роз`яснити ОСОБА_2 її право протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до Львівського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією із зазначенням одного суду до підсудності якого відноситься вирішення даного спору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2022 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра