ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 677/1408/21

Провадження № 22-ц/4820/1038/22

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Філіпчук О.В.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №677/1408/21 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 27 квітня 2022 року (суддя Гладій Л.М., повне судове рішення складено 28 квітня 2022 року) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом АТ КБ «ПриватБанк» (далі Банк) вказувало, що ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав Заяву № б/н від 04.03.2011 та підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами» складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі Договір), що підтверджується підписом у заяві.

Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, який в подальшому було збільшено до 9700 грн. Позивач зазначав, що ним виконанні взяті на себе зобов`язання за Договором, тоді як відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку із чим станом на 26.07.2021 виникла заборгованість у розмірі 33581,42 грн, з яких: 10220 грн заборгованість за кредитом; 23361,42 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Тому, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 33581,42 грн заборгованості за кредитним договором №б/н від 04.03.2011 та судові витрати.

Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 27 квітня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт зазначає, що на підставі анкети-заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено кредитний ліміт 9700 грн, яку останній активував та користувався карткою, а тому вказане свідчить про укладення сторонами кредитного договору. Пізніше відповідач отримав перевипущені картки з новими номерами та продовженим строком дії, якими продовжив користуватись. Оскільки відповідач користувався кредитними коштами, тому зобов`язаний повернути суму отриманих кредитних коштів та проценти за користування ними.

Також апелянт вказує, що судом першої інстанції правильно встановлено початок перебігу строку позовної давності щодо позовних вимог, однак помилково не застосовано норми матеріального права щодо продовження строку позовної давності на період дії карантину. Так, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-ІХ від 30.03.2020 та Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 строк позовної давності був продовжений у зв`язку з карантином, а тому помилковим є висновок суду про відмову у позові з підстав пропуску строку позовної давності.

Зважаючи на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким позовні вимоги Банку задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив.

Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

І відповідно до положень ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення судового рішення, постановленого за відсутністю учасників справи є дата складення повного судового рішення 15 червня 2022 року.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для стягнення з відповідача нарахованої кредитної заборгованості, заборгованості по процентам за користування кредитом та наявності підстав щодо стягнення заборгованості з фактично отриманих і неповернутих коштів у сумі 2869,84 грн, проте, оскільки Банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності і відповідачем заявлено клопотання про застосування такого строку, тому відсутні підстави для стягнення 2869,84 грн.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції в частині відмови у стягненні отриманих ОСОБА_1 коштів з підстав пропуску строку позовної давності.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як передбачено ч. ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт, або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо) (ч. 1 ст. 633 ЦК України).

Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою (п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ (далі Закон №2664-ІІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону №2664-ІІІ фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4)найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що факт укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») і ОСОБА_1 договору від 04.03.2011 підтверджується письмовою Анкетою - заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписаною уповноваженою банком особою та відповідачем та погодився з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

Також, підписуючи Анкету - заяву відповідач підтвердив, що він ознайомився і погодився з Умовами та Правилами про надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті ПриватБанку і зобов`язався виконувати їх вимоги, регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку (а.с. 22, 22 зворот).

З виписки по особовому рахунку вбачається, що ОСОБА_1 отримував кошти та користувався ними, періодично погашаючи заборгованість (а.с. 11-19).

За розрахунками Банку, доданим до позову, станом на 26.07.2021 за відповідачем рахується кредитна заборгованість в розмірі 33581,42 грн, з яких: 10220 грн заборгованість за кредитом; 23361,42 грн заборгованість по процентам за користування кредитом.

На підтвердження вимог щодо стягнення із відповідача заборгованості за кредитом АТ КБ «ПриватБанк» надало суду: розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 31.10.2020; виписку по рахунку позичальника; довідки про отримання ОСОБА_1 кредитних карт згідно кредитного договору №б/н і про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 ; Анкету - заяву ОСОБА_1 про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 04.03.2011; Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг; Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»; Наказ №906 СП-2010-256 від 06.03.2010 «Про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для ПриватБанку і усіх дочірніх банків; копію паспорту позичальника; довіреність представника позивача; Витяг з ЄДРПОУ; копію банківської ліцензії №22 від 05.10.2011; виписку з з ЄДРПОУ; витяг з Статуту АТ КБ «ПриватБанк».

Як вбачається із позову, Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитом (10220 грн) і заборгованість по відсоткам (23361,42 грн) відповідно до п. 1.1.1.49, п. 2.1.1.5.5., п. 2.1.1.12.3 та п. 22.1.1.12.7.2. Умов та Правил надання банківських послуг. Позивач, обґрунтовуючи своє право вимоги, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором б/н від 04.03.2011, посилався на копію Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 04.03.2011, на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», як невід`ємні частини кредитного договору б/н від 04.03.2011, що укладений між сторонами.

Оцінивши у відповідності із вимогами ст. 89 ЦПК України надані учасниками справи докази, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність належних доказів щодо надання Банком 04.03.2011 ОСОБА_1 кредиту, його розмір і розмір відсотків за користування кредитними коштами та, що саме ці: Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг і Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 23-47) розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету - Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи станом на 04.03.2011 взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків, у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядку їх нарахування.

Також, суд першої інстанції вірно виходив з того, що роздруківка із сайту позивача Умов та Правил надання банківських послуг і Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг у ПриватБанку, відсутність у заяві домовленості сторін про отримання відповідачем саме кредитних коштів, їх розмір та сплату відсотків і їх розмір за користування кредитними коштами, надані Банком Анкета заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 04.03.2011, Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, що затверджені наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

А тому і відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності і уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У зв`язку з цим до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.

А тому, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення із відповідача нарахованої заборгованості за кредитом в сумі 10220 грн та заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 23361,42 грн є такими, що ґрунтуються на вимогах матеріального та процесуального права.

З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги щодо незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення щодо укладення договору та його умов є голослівними.

Також, безпідставними є твердження апелянта про не застосування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, що викладені у постановах: від 08.07.2019 по справі №923/760/18, від 11.09.2019 у справі №642/5533/15-ц, від 19.09.2019 у справі №127/7543/17, від 23.12.2019 у справі №375/250/18. Адже Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява №28342/95, §61).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява №17862/91, §31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява №20372/11, §65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, §36).

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, тому суд першої інстанції при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин вірно врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17.

Разом з тим, на думку судової колегії обґрунтованими є аргументи апеляційної скарги про безпідставність висновків суду першої інстанції, щодо пропуску позивачем строку позовної давності та порушення в зв`язку з цим норм матеріального права, а висновок суду про відмову у стягненні із ОСОБА_1 2869,84 грн фактично отриманих та неповернутих коштів є таким, що не відповідає вимогам матеріального права, виходячи з наступного.

Так, суд першої інстанції вірно встановив, що ОСОБА_1 користувався коштами позивача, що підтверджується випискою по особовому рахунку відповідача (а.с. 11-19).

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Провівши власний розрахунок, суд першої інстанції вірно константував, що сума фактично отриманих відповідачем коштів у Банку склала 36167,05 грн, а позичальником повернуто кошти в сумі 33297,21 грн. І на дату звернення позивача до суду у ОСОБА_1 перед банком була наявна заборгованість з фактично отриманих та неповернутих коштів у розмірі 2869,84 грн (36167,05 грн - 33297,21 грн).

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID 19)» розділ «Прикінцеві та Перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п. 12 такого змісту «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID 19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно з п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 9 грудня 2020 № 1236 (далі Постанова № 1236) установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 до 31 серпня 2022 на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р. № 392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 № 641 Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029).

Суд першої інстанції вірно встановив початок перебігу строку позовної давності за позовними вимогами, однак помилково не врахував вищезазначені норми в частині продовження строків позовної давності.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 27 серпня 2021 року, тому строк позовної давності ним не пропущено і наявні законні підстави для стягнення із ОСОБА_1 на користь позивача 2869,84 грн. фактично отриманих та неповернутих коштів.

З огляду на вищенаведене, оскаржуване судове рішення в частині відмови у стягненні фактично отриманих та неповернутих відповідачем коштів підлягає до скасування із ухваленням нового судового рішення в зазначеній частині.

У відповідності до ч. 13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З врахуванням положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягають до стягнення із відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 8,5% (2869,84 грн х 100/33581,42 грн). Так - 192,95 грн (2270 грн х 8,5%/100) за подачу позовної заяви і 289,42 грн (3495 грн х 8,5%/100) за подачу апеляційної скарги, а всього - 482,37 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 27 квітня 2022 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 фактично отриманих та неповернутих коштів скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001) 2869,84 грн фактично отриманих та неповернутих коштів.

В решті рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 27 квітня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001) 482,37 грн. судових витрат

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 червня 2022 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай