КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 754/3309/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5370/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Скрипка О.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

31 серпня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Семенюк Т.А.

Суддів: Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

при секретарі - Стешенко М.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві, справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Правекс Банк» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С ТА Н О В И В :

У березні 2021 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись в обґрунтування позовних вимог на те, що ОСОБА_2 з 2004 року був прийнятий на роботу до АТ «Правекс Банк» на посаду стажера менеджера департаменту управління діяльністю ТОБО, після чого працював на різних посадах. Наказом відповідача № 3404-к від 25.10.2016 року його було звільнено із займаної посади менеджера з питань комерційної діяльності та управління Роздрібного київського регіонального центру департаменту роздрібного бізнесу головного управління бізнесу за п.1 ст.40 КЗпП України в зв`язку із скороченням штату працівників.

Як зазначає позивач, в період з 23.02.2007 року по 25.06.2010 року на нього поряд з основною роботою було тимчасово покладено виконання обов`язків директора Мельниківського відділення. За цей період йому не було виплачено доплату за виконання ним додаткових обов`язків згідно ст.105 КЗпП України. В зв`язку з цим в травні 2019 року він звернувся до суду з вимогою про стягнення доплати за суміщення посад та стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати.

Постановою Київського апеляційного суду від 14.11.2019 року у справі №757/21764/19-ц, яка залишена без змін постановою Касаційного цивільного суду, на його користь стягнуто з АТ «Правекс Банк» доплату за суміщення посад в розмірі 10 % від посадового окладу за основною посадою, що становить 31 194,42 грн., а в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати відмовлено. Разом з тим суд констатував наявність у нього права на отримання від відповідача такої компенсації. 02.12.2019 року ним на адресу відповідача було направлено звернення з вимогою сплатити компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати, однак, 02.01.2020 року відповідачем було надано відмову.

З врахуванням наведеного, посилаючись на Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», позивач вважає, що він має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з її несвоєчасною виплатою за період з 23.02.2007 року по 05.12.2019 року (день фактичної виплати доплати за суміщення поста у розмірі 10 % від посадового окладу за основною посадою після утримання податків), розмір якої за його підрахунками становить 52 237,33 грн.

Крім того, позивач вважає, що оскільки відповідач не провів з ним повний розрахунок в день звільнення 31.10.2016 року, то наявні підстави для стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 603 956,61 грн. за період з 01.11.2016 року по 28.02.2021 року.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив задовольнити його вимоги, стягнувши з відповідача 52 237,33 грн. - компенсацію втрат частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків,603 956,61 грн. - середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні, а також судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06 грудня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до АТ «Правекс Банк» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції безпідставно відхилено розрахунок з причин відсутності можливості перевірки правильності такого розрахунку компенсації, оскільки позовна заява містила всі необхідні данні для його проведення, а саме формулу по якій проведено розрахунок та всі числові значення, які використовувались для розрахунку за такою формулою.

Вважає, що в оскаржуваному рішенні не зазначено, що позивач надав помилковий розрахунок, що позивач використав неправильну формулу для розрахунку та те, що позивач не має права на компенсацію, в рішенні фактично вказано, що суд ухилився від розгляду даної вимоги, та відмовив в цій частині без законної на те підстави.

На думку апелянта, навіть відповідач в своєму відзиві фактично визнав більшу частину компенсації у сумі 50 255,24 грн., оскільки вказав, що позивач помилився в розрахунку компенсації за лютий 2007 року та червень 2010 року тобто за перший і останній місяці періоду нарахування компенсації, проте з такими твердженнями відповідача не погоджується.

Зазначив, що компенсація розраховується від розміру заробітної плати невиплаченої своєчасно та не залежить від кількості відпрацьованих днів у місяці за який розраховується компенсація, оскільки залежить від суми заробітної плати нарахованої за даний місяць та не виплаченої в подальшому. Для розрахунку компенсації взято 10 % від окладу за основною посадою, саме такий розмір доплати за лютий 2007 року та червень 2010 року встановлено постановою Київського апеляційного суду від 14.11.2019 року у справі № 757/21764/19-ц, незалежно від кількості відпрацьованих днів, проте судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги дані доводи позивача.

Також, апелянт вважає, що висновок суду першої інстанції про пропуск 3 місячного строку на звернення до суду за стягненням середнього заробітку не відповідає обставинам справи, оскільки компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати не була виплачена позивачу ні під час звільнення, ні на момент звернення з даним позовом та не виплачена на сьогоднішній день, а тому враховуючи рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, судом безпідставно застосовано положення ст. 233 КЗпП України.

03 червня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_3 в інтересах АТ «Правекс Банк» на апеляційну скаргу, в якій представник відповідача просив залишити без змін рішення суду, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що судом першої інстанції абсолютно вірно було встановлено що компенсація може бути виплачена лише з розрахунку за відпрацьовані дні, а не за місяці. Особисте обґрунтування, надане позивачем не може бути взято до уваги, оскільки у такий самий спосіб позивач міг надати розрахунок опираючись на відпрацьовані роки. Таким чином позивачем на підтвердження власного бачення проведення розрахунку не надано нормативного обґрунтування, а у апеляційній скарзі не вказано які нормативні акти порушені судом першої інстанції при прийнятті рішення.

Також зазначив, що позивач, спираючись на власне розуміння вимог законодавства намагається спростувати нормативно обґрунтований висновок суду першої інстанції, щодо застосування у вказаній справі ч. 2 ст. 233 КЗпП України, оскільки строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач пропустив, що загалом є підставою для відмови в задоволенні позову і в цій частині.

Крім того, при розгляді справи судом встановлено, і даний факт визнано сторонами, що повний розрахунок по заробітній платі з позивачем проведено в грудні 2019 року згідно постанови Київського апеляційного суду від 14.11.2019 року.

Вважає, що судом першої було в повному обсязі досліджено всі обставини справи та надано оцінку всім доказам.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що з 2004 року позивач ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з АТ «Правекс Банк», працюючи на різних посадах.

У період з 23.02.2007 року по 25.06.2010 року на позивача було тимчасово покладено обов`язки директора Мельниковського відділення в м. Києві.

Наказом по особовому складу від 25.10.2016 року ОСОБА_2 звільнено з посади менеджера з питань комерційної діяльності та управління Роздрібного київського регіонального центру департаменту Роздрібного бізнесу головного управління бізнесу на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме скороченням штату працівників з 31.10.2016 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 14.11.2019 року стягнуто з АТ «Правекс-Банк» на користь ОСОБА_2 доплату за час тимчасового виконання обов`язків директора Мельниковського відділення у розмірі 31194,42 грн. без утримання податку та інших обов`язкових платежів, витрати на правничу допомогу у розмірі 700 грн., а також відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до АТ «Правекс Банк» про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків виплатиіз зазначенням, що суд позбавлений можливості здійснити нарахування компенсації на доход позивача, який має бути визначений після утримання податків і обов`язкових платежів, і як наслідок обрахувати компенсацію згідно вимог Закону, при цьому зазначено, що позивач не позбавлений можливості звернутися до відповідача із заявою про нарахування компенсації, на визначену судом доплату, як частину несвоєчасно отриманої заробітної плати.

Постановою Верховного Суду від 07.10.2020 року вказану постанову залишено без змін.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано детального розрахунку компенсації, тобто не доведено його вимоги щодо її дійсного розміру, а також те, що визначений частиною другою статті 233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач пропустив.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За положеннями ст.ст.1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» підприємства установи і організації здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, в тому числі заробітної плати.

При розгляді питання про стягнення з АТ «Правекс-Банк» на користь ОСОБА_2 доплату за час тимчасового виконання обов`язків директора Мельниковського відділення, Київський апеляційний суд у постанові від 14.11.2019 року в справі № 757/21764/19-ц встановив,що оскільки, відповідач не виплатив позивачу доплату, яка входить до структури заробітної плати працівника (ст.2 Закону України «Про оплату праці»), то останній має право на отримання компенсації втрати частини доходів, передбаченої Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати».

Відповідно до ст.. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_2 навів розрахунок компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з її несвоєчасною виплатою за період з 23.02.2007 року по 05.12.2019 року.

Відповідач в процесі розгляду справи судом першої інстанції надав суду довідку про розрахунок компенсації частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, яка прийнята судом першої інстанції і долучена до матеріалів справи (а.с. 77, 78, 80-81).

Відповідно до довідки АТ «Правекс-Банк», сума отриманого посадового окладу засуміщення тимчасового виконання обов'язків директора Мельниковського відділення після утримання податків склала 212733,45 грн., сума компенсації втрати частини доходів, передбаченої Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» за період з лютого 2007 року по червень 2010 року складає 50255,24 грн. (а.с.78).

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Проте, суд першої інстанції залишив поза увагою наданий розрахунок, виходячи лише з того, що позивачем не надано детальний розрахунок компенсації.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - частковому задоволенню.

Колегія суддів, виходячи з обставин справи, погоджується з довідкою розрахунку компенсації, наданою відповідачем.

Стосовно застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,колегія суддів також не може погодитись з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 за судовим рішенням отримав належну йому доплату за час тимчасового виконання обов`язків директора Мельниковського відділення у розмірі 31194 грн. 42 коп. без утримання податку та інших обов`язкових платежів, при цьому суму компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати не отримував.

Відтак, оскільки така компенсація позивачу не сплачена, повний розрахунок при звільненні з позивачем не проведений до теперішнього часу, та останній не пропустив тримісячного терміну звернення до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як зазначалось вище, статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку зі звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення цього кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13ЦК України, не допускаючи дій, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У розглядуваній справі судом встановлено, що розмір невиплаченої при звільненні позивача заробітної плати становить 50255,24 грн. (компенсація втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплати), рішення у справі № 757/21764/19, яким стягнуто заборгованість по заробітній платі, виконане 05 грудня 2019 року.

Розмір заявленого позивачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 603956,61 грн. більш ніж у дванадцять раз перевищує розмір заборгованості невиплаченої позивачу при звільненні компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати (50255,24 грн.) та є очевидно непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця.

З огляду на очевидну не співмірність, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи визначення в сумі 50 000 грн. розміру відповідальності відповідача за прострочення ним виплати належних при звільненні позивачу коштів.

Аналогічні висновки містяться у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Великої Палати Верховного Суду, які неодноразово підтвердженні Верховним Судом, зокрема у постановах від 08 липня 2020 року у справі № 761/17815/18, від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення вимог апеляційної скарги та часткове задоволення позову, з відповідача на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1002,55 грн. за подання позову та 1503,83 грн. за подання апеляційноїскарги.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 грудня 2021 року - скасувати, прийняти нову постанову наступного зміст.

Позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Правекс Банк» (, адреса: м. Київ, вул. Кловський узвіз, 9/2) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) 50 255, 24 грн. компенсацію втрат частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 50 000 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Правекс Банк» (, адреса: м. Київ, вул. Кловський узвіз, 9/2) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 2 506,38 грн.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст виготовлено 12 вересня 2022 року.

Головуючий

Судді