Справа №705/1802/22
2/705/1607/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 вересня 2022 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Піньковського Р.В.
при секретарі Прокопенко І.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умані в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням, в обґрунтування якої зазначивши про те, що на підставі про право власності на жилий будинок АДРЕСА_1 від 17 вересня 1990 року він є власником житлового будинку АДРЕСА_2 .
У належному йому будинку в якості постійно проживаючого, окрім нього, зареєстрований громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач по справі та його колишній сусід, якого він 22 січня 2019 року зареєстрував у своєму будинку на його прохання, щоб останній мав можливість вирішити свої майнові питання в Україні.
Відповідач обіцяв, що невдовзі випишеться, але обіцянки не виконав, а згодом виїхав до Російської Федерації. Зв`язок з ним він втратив ще восени 2019 року.
Слід зазначити, що з моменту своєї реєстрації та до цього часу відповідач ОСОБА_2 в належному йому будинку ніколи не проживав, житловою площею не користувався, речей в будинку не тримав.
Оскільки реєстрація відповідача в належному йому будинку носить формальний характер, а її збереження, серед іншого, істотно збільшує його витрати по утриманню житла, тому він вимушений ставити перед судом питання про визнання відповідача таким, що втратив право на проживання в ньому внаслідок обрання ним іншого постійного місця свого проживання.
Будь-якої домовленості, яка б передбачала збереження за відповідачем права користування його житлом понад один рік між ними не існувало, що дає йому підстави стверджувати про втрату відповідачем права користування помешканням, в якому він зареєстрований.
Оскільки відповідач не проживає за зареєстрованим місцем проживання більше року, а саме з 2019 року, а між власником будинку і відповідачем відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування житловим приміщенням то діями відповідача створюються йому перешкоди у користуванні належним йому ж будинком, і тим самим порушується його право на житло.
Також зазначає, що відповідач не ніс і не несе жодних витрат по утриманню житла, в якому зареєстрований, чим порушує, вимоги ст. 68 ЖК України, а він через реєстрацію у його будинку відповідача, не може оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, що є не останньою причиною його звернення до суду з цим позовом.
Просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинку АДРЕСА_2 .
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, на адресу суду надійшла письмова заява, у якій просить суд справу слухати у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений, у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, заяв про розгляд справи у його відсутність, на адресу суду не надходило.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
Суд, врахувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.
Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо користування житлом, а саме будинком, власником якого є позивач. Даний спір регулюється нормами цивільного законодавства ст. ст. 391, 405 ЦК України, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, оскільки у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, він втрачає право на користування житлом.
Реєстрація місця проживання хоча і не спричиняє за собою виникнення права користування житловим приміщенням, проте обмежує майнові інтереси власника, пов`язані з правом розпорядитися ним.
Втрата права користування житловим приміщенням тягне за собою наслідки у вигляді скасування реєстраційного запису про реєстрацію фізичної особи за певним місцем проживання.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом № НОМЕР_1 про право особистої власності від 17 вересня 1990 року.
Згідно довідки вих. № 111/13-18/13-19РЖ від 13.05.2022 року, виданої Рижавським старостинським округом Ладижинської сільської ради Уманського району Черкаської області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно є громадянином Російської Федерації, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 22 січня 2019 року, але по вказаній адресі на цей час не проживає. Довідка видана на підставі погосподарської книги № 1 № ОГО 0055-1 ст. 56 за 2021-2025 роки.
Також, на запит суду, Рижавським старостинським округом Ладижинської сільської ради Уманського району Черкаської області надано відомості, які містяться в Реєстрі територіальної громади про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Російської Федерації, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Документ, що посвідчує особу: посвідка на постійне проживання НОМЕР_2 від 10.07.2008, зареєстрований в селі з 22.01.2019.
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16).
Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16).
Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України».
Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі справа № 357/7940/16-ц.
Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 77-80 ЦПК України.
Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_2 , оскільки судом встановлено, що відповідач тривалий час не проживає в належному позивачу будинку, не веде нарівні з позивачем як власником житла спільне господарство.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У статті 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок досліджених у справі доказів в їх сукупності, суд вважає доведеним, що відповідач за місцем реєстрації не проживає без поважних причин більше одного року, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати зі сплати судового збору але позивач у своєму позові питання про стягнення судових витрат не ставить.
Керуючись ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 6-13, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 272, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинку АДРЕСА_2 .
Копію рішення суду направити сторонам.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Роз`яснити сторонам у справі, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто суб`єктом подання заяви про перегляд заочного рішення є виключно відповідач, а не інші особи, які беруть участь у справі. Повторне заочне рішення сторони можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивачем апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.
Суддя: Р. В. Піньковський