КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 757/420/22-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6573/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Головко Ю.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

13 вересня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Семенюк Т.А.

Суддів: Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

при секретарі - Стешенко М.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві, справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2022 року в справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області (ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області) про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України,-

В С ТА Н О В И В :

У січні 2022 року заявник звернувся до суду першої інстанції із заявою про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України, посилаючись в обґрунтування вимог на те, що встановлення вказаного факту йому необхідно для набуття громадянства України. Вказує, що він постійно проживав на території України протягом строку з 1989 до 1995 років, адже був студентом Інституту міжнародних відносин Київського університету ім. Т. Шевченка, та на кінець навчання отримав диплом НОМЕР_1 про те, що у 1995 році закінчив курс Інституту міжнародних відносин Київського університету ім. Т. Г. Шевченка, присвоєно кваліфікацію економіст-міжнародник та присуджено вчений ступінь магістра економічних наук. У період часу з 1989 до 1995 років заявник проживав у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , що можуть підтвердити заявлені свідки. Крім того, заявник у вказаний період часу уклав шлюб з ОСОБА_3 , та на території України у 1993 році у них народилась донька.

У зв`язку із викладеним просив встановити факт, що він ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт громадянина Республіки Ємен, тип Р, код НОМЕР_2 , номер НОМЕР_3 ) станом на 24 серпня 1991 року постійно проживав на території України.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2022 року у відкритті провадження у цивільній справі за заявою в порядку окремого провадження ОСОБА_2 , заінтересована особа Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області (ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області) про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, вражаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми процесуального права та не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, щоухвала суду першої інстанції є необґрунтованою, тому що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи. Також відсутній спір про право, оскільки заявник не посилається на те, що йому було відмовлено у позитивному розгляді заяви або прийнято інше рішення, з яким він не згодний.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції виходив з того, що заявником не використані всі можливості для отримання статусу громадянина України,за даних обставин вбачається спір про право, а тому спір належить вирішувати на загальних підставах, а не у порядку окремого провадження.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 315 ЦПК України: Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.

Встановлення фактів є особливою функцією суду, необхідною для підтвердження певної обставини як факту, про що просить заявник. Необхідність цього виникає у зв'язку із прогалиною в інформації або її відсутності, яка не дає змоги дійти остаточного висновку у питанні.

Юридичний факт це така обставина, яка існувала в певний час, але щодо якої втрачено повністю або частково які-небудь відомості чи документи, або їх неможливо було скласти, або ж обставина, про яку згідно із визначеним законом порядком допускається її існування (наприклад, пункт 9 частини 1 статті 315 ЦПК України).

Статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Стаття 4 Конституції України встановлює, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Відповідно до статті 22 Закону України "Про громадянство України" Президент України: 1) приймає рішення і видає укази відповідно до Конституції України і цього Закону про прийняття до громадянства України і про припинення громадянства України; 2) визначає порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства та виконання прийнятих рішень; 3) затверджує Положення про Комісію при Президентові України з питань громадянства.

Крім Закону України «Про громадянство України» та на реалізацію його положень питання набуття громадянства також регулюється затвердженими Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215/2001 Положенням про Комісію при Президентові України з питань громадянства та Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

Процедура розгляду питання про набуття громадянства вимагає від заявника подання необхідного переліку документів, а від відповідних уповноважених органів їх опрацювання для подальшого прийняття рішення Президентом України.

Зокрема, наведеним вище Порядком передбачається можливість надання рішення про встановлення юридичного факту з питань громадянства (підпункт "в" пункту 8, підпункт "в" пункту 9, підпункт "в" пункту 10 розділу II).

У пункті 44 глави "Документи, що подаються для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням" розділу II Порядку, тобто за процедурою, яку проходить заявник, визначено таке: уразі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Під відповідним рішенням суду розуміється рішення, яке собою має замінити відсутні документи, які мали б бути представлені заявником в загальному порядку.

Отже, з метою набуття громадянства України іноземцями або особами без громадянства за територіальним походженням суд може встановлювати, зокрема і факт постійного проживання території України відповідно до Закону України «Про правонаступництвоУкраїни» (пункт 44 Порядку № 215/2001).

Системний аналіз положень Закону «Про громадянство України» та Порядку №215/2001 свідчить, що для набуття громадянства України іноземцями або особами без громадянства за територіальним походженням юридичне значення може мати факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя, що кореспондується із положеннями статті 4 ЦПК України, з огляду на які, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому, апеляційний суд приймає до уваги, що за висновками ЄСПЛ, право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле протни Франції» від 04 грудня 1995 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість розгляду в судовому порядку порушеного питання, зокрема в порядку окремого провадження.

Такі висновки суду є помилковими, оскільки не ураховують мети, для якої заявник просить встановити факт, та наведених вище положень законодавства.

При цьому спору про право на даному етапі не встановлено, оскільки заявник не посилається на те, що йому було відмовлено у позитивному розгляді заяви або прийнято інше рішення, з яким він не згодний.

Звертаючись до суду, заявник просить встановити не факт набуття громадянства, а встановити певні факти, необхідні для опрацювання уповноваженим органом та прийняття відповідного рішення за заявою.

Можливість встановлення юридичних фактів в питаннях застосування положень законодавства про громадянство в Україні підтверджується також практикою Верховного Суду у постановах від 24 лютого 2021 року у справі №522/20494/18, від 05 квітня 2021 року у справі №523/14707/19, від 19 травня 2021 року у справі №496/818/19.

Зважаючи на помилковість висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, які не відповідають матеріалам справи, колегія суддів вважає, що в силу ст. 379 ЦПК України є підстави для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва 29 січня 2022 року - скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено15 вересня 2022 року.

Головуючий

Судді