Справа № 482/3/22
Номер провадження 2/482/212/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року м. Нова Одеса

Новоодеський районний суд Миколаївської області у складі: головуючого судді Сергієнко С.А., секретаря судового засідання Мазанової Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нова Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Філії Миколаївського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зняття заборони відчуження з майна,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача Філії Миколаївського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зняття заборони відчуження з майна.

У обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що є донькою ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 разом з земельними ділянками.

Позивач звернулася до нотаріуса з приводу відкриття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_5 , де їй було повідомлено про те, що відносно житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 накладена заборона відчуження у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, за записом № 3379225, номер запису про обтяження у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 44230567 від 26.06.2006 року.Відповідно до інформації з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, підставою для накладення арешту слугувало повідомлення від 01.07.1993 року Ощадбанку.

Згідно наданих письмових відповідей відповідача на звернення до нього нотаріуса, відповідач не володіє відомостями про підстави накладення заборони, наявність боргових зобов`язань ОСОБА_5 , перед АТ «Державний ощадний банк України». Вказане свідчить про те, що боргу, щодо якого могла бути накладена заборона, не існує, а тому відсутня правова підстава для існування заходів забезпечення реального виконання у вигляді заборони відчуження майна.

На сьогоднішній час всі документи щодо підстав накладення вказаної заборони знищенні у зв`язку з закінченням строків зберігання документів, а тому іншим чином ніж звернення до суду для захисту свого права власності, до якого входить і правомочність розпорядження, неможливо зняти вказану заборону.

Позивач зазначає, що наявність заборони на нерухоме майно у реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяження порушує її право на володіння спадковим майном.

Відповідно, просить суд задовольнити її позов та зняти заборону відчуження нерухомого майна, накладеного на підставі повідомлення від 01.07.1993 року Ощадбанку, реєстраційний номер обтяження у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - № 3379225, про що міститься запис про обтяження у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 44230567 від 26.06.2006 року щодо житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , вилучивши відповідний запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідач подав відзив на позов ОСОБА_1 у якому просив у задоволенні позову відмовити оскільки він не є належним відповідачем у цій справі.

Позивач у судове засідання позивач не з`явилася, але надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала, просила його задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав до суду відзив на позов, за яким позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, зазначивши, що вважає їх безпідставними та необґрунтованими з підстав, викладених у відзиві та просив суд про розгляд справи за його відсутності,

Треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не з`явилися, надавши на адресу суду заяви, якими не заперечували проти задоволення позовних вимог позивача та просили суд про розгляд справи у їхню відсутність.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , який є батьком позивача, що підтверджується дослідженими письмовими доказами.

Спадкодавець ОСОБА_5 був власником житлового будинку який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 разом з земельними ділянками, що підтверджено дослідженими письмовими доказами.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на вказане нерухоме майно.

Позивач звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського району Миколаївської області Філіпенко О.М. з приводу відкриття спадщини після померлого батька ОСОБА_5 .

За зверненням позивачем приватним нотаріусом Миколаївського району Миколаївської області Філіпенко О.М. було відкрито спадкову справу за номером у спадковому реєстрі 67252587, номер у нотаріуса 8/2021 за фактом смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується дослідженими письмовими доказами.

Як встановлено судом, позивач є спадкоємцем за заповітом, оскільки за життя ОСОБА_5 склав заповіт, відповідно до змісту якого залишив після своєї смерті вказаний житловий будинок разом з земельними ділянками позивачу. Окрім позивача спадщину прийняли ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Жінка спадкодавця - ОСОБА_4 від прийняття спадщини на обов`язкову частку спадщини відмовилася.

Згідно листа-повідомлення № б/н від 06.10.2021 року, АТ «Державний ощадний банк України» не володіє інформацією про наявність заборони, накладеної на зазначений вище житловий будинок, та просить надати відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до листа-повідомлення №2 від 26.01.2021 року, АТ «Державний ощадний банк України» після отримання відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, банк не володіє інформації про наявність заборони.

Таким чином, відповідач не володіє відомостями про підстави накладення заборони, наявність боргових зобов`язань ОСОБА_5 перед АТ «Державний ощадний банк України».

Судом встановлено, що боргу, щодо якого могла бути накладена заборона, не існує.

Крім того, судом встановлено, що на сьогоднішній час всі документи щодо підстав накладення вказаної заборони знищені у зв`язку з закінченням строків зберігання документів, а тому іншим чином ніж зверненням до суду для захисту свого права власності, до якого входить і правомочність розпорядження, неможливо зняти вказану заборону.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Статями 15,16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує права.

Згідно ст.ст.1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом

Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно ст.ст. 1223, 1245 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу, на загальних підставах.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК).

Спадщину після ОСОБА_5 позивач прийняла, то, відповідно, до неї перейшли й права, які належали ОСОБА_5 і не припинилися з його смертю.

За правилами ст.ст. 1269, 1270 ЦК України, спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, подав заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлених вимог про застосування наслідків недійсності правочину) тощо. Процедура реєстрації у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна регламентувалася Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 року № 31/5, зареєстрованим в Мінюсті України 10.06.1999 року № 364/3657 (зі змінами).

Відповідно до п.2.1 Положення, підставами для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою - реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна.

З 01.01.2013 року відповідно до ст.8, ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводить орган державної реєстрації прав. Державний реєстратор - нотаріус є спеціальним суб`єктом, на якого покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у випадку, передбаченому вищевказаним Законом.

Відповідно до п.74, 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868, для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; інші акти відповідних органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.

Відповідно до Положення про Єдиний держаний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 р. №31/5, зареєстрованим в Мін`юсті 10.06.1999 р. за № 364/3657, реєстр заборон - це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони та арешти нерухомого майна; вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна; тимчасові застереження щодо нерухомого майна та видані витяги з реєстру заборон.

Реєстраторами реєстру заборон є державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з адміністратором і мають повний доступ до реєстру заборон через комп`ютерну мережу; державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та його регіональні філії в частині внесення відомостей щодо податкових застав та арештів, накладених органами державної влади.

У відповідності до ст.34 Закону України «Про нотаріат», накладення або зняття заборон є нотаріальною дією, вчинення яких в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю.

Відповідно до п.п.2.1.1 п. 2.1 Положення, підставами для внесення до реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обтяженням є заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена законом або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майнои та їх обтяжень» передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, оскільки у спадкодавця ОСОБА_5 та його спадкоємців відсутні будь-які не виконані зобов`язання перед АТ «Державний ощадний банк України», суд приходить до висновку, що в теперішній час відсутні будь-які визначені законом підстави для заборони відчуження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності померлому ОСОБА_5 .

Безпідставна заборона відчуження вищевказаного житлового будинку обмежує права позивача на володіння спадковим майном, а тому таке право підлягає захисту шляхом зняття заборону відчуження нерухомого майна, накладеного на підставі повідомлення від 01.07.1993 року Ощадбанку, реєстраційний номер обтяження у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - № 3379225, про що міститься запис про обтяження у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 44230567 від 26.06.2006 року, вилучивши відповідний запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України.

28 травня 2020 року Верховний Суд України в своїй постанові по справі № 910/7164/19 виклав наступну правову позицію з приводу захисту цивільних прав.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 ЦК України, право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції.

Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства», Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Судом встановлено що, існування заборони відчуження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 перешкоджає позивачу набути право власності на спадкове майно, тому її право підлягають захисту шляхом зняття заборону відчуження нерухомого майна, накладеного на підставі повідомлення від 01.07.1993 року Ощадбанку, реєстраційний номер обтяження у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - № 3379225, про що міститься запис про обтяження у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 44230567 від 26.06.2006 року, вилучивши відповідний запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України.

Щодо посилань представника відповідача на те, що ПАТ «Державний ощадний банк України» не є належним відповідачем у цій справі суд звертає увагу на те, що відповідачами у даній категорії справ особа, в інтересах якої накладено арешт на майно (Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»)

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що заборона на відчуження нерухомого майна, що належить позивачці на праві приватної власності, порушує її права та законні інтереси, оскільки існування вказаних обтяжень нерухомого майна позбавляє можливості власниці вільно розпоряджатися належним їй майном, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, з урахуванням наявного в позові клопотання позивача про покладення на неї судових витрат, витрати, пов`язані з розглядом справи у вигляді судового збору у сумі 992,40 грн., ухвалює покласти на позивача, за її клопотанням про це.

Керуючись ст. ст. 12, 76, 141, 259, 264, 265, 273, 285 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Філії Миколаївського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зняття заборони відчуження з майна задовольнити.

Зняти заборону відчуження нерухомого майна, накладеного на підставі повідомлення від 01.07.1993 року Ощадбанку, реєстраційний номер обтяження у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - № 3379225, про що міститься запис про обтяження у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 44230567 від 26.06.2006 року щодо житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , вилучивши відповідний запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Новоодеського районного суду

Миколаївської області С.А.Сергієнко