Справа № 727/5057/22
Провадження № 2/727/1262/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

28 вересня 2022 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді: Гавалешка П.С.,

при секретарі судового засідання: Рудій І.В.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Бабічук Анастасія Степанівна, до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов вищезазначений позов, в обґрунтування якого зазначено, що позивачу на підставі права власності належить квартира АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі за місцем проживання зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який у даній квартирі не проживає більше одного року. Реєстрація ОСОБА_2 за місцем проживання порушує право позивача на вільне розпорядження і користування його власністю у вигляді квартири, у зв`язку з чим позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування квартирою у зв`язку з відсутністю в ній без поважних причин понад один рік.

Позивач у судове засідання не з`явилася. Від представника позивача надійшла до суду заява про розгляд справи без її участі та участі позивача, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим у встановленому законом порядку про дату, час та місце розгляду справи, клопотання про відкладення розгляду справи та письмовий відзив на позов від нього до суду не надходили.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи не здійснювалося.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення.

Судом встановлено, що позивач є власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 19 жовтня 1994 року (а.с. 5-6). Право власності на вказану квартиру за позивачем зареєстровано у встановленому законом порядку.

У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 7).

Звертаючись з позовними вимогами позивач зазначає, що через реєстрацію відповідача вона не може вільно розпоряджатися та користуватися своїм майном, при цьому відповідач понад один рік у її квартирі не проживає, не сплачує комунальні послуги та не утримує її (а.с. 8, 27-28).

Аналізуючи встановлені обставини справи, суд враховує наступні положення чинного законодавства.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України).

Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом статті 383 ЦК України, статей 150, 156 Житлового кодексу України власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Враховуючи наведене, позивач, як власниця квартири, має право на безперешкодне користування та розпорядження нею.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень її прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.

Вичерпного переліку таких поважних причин, а ні цивільне, а ні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Право на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням виникає у власника через один рік відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин.

Судом встановлено, що відповідач зареєстрований у квартирі позивача, але не проживає в ній понад один рік, протилежні докази в матеріалах справи відсутні.

У відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття з реєстрації місця проживання є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Зважаючи на обставини справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

Таким чином, у даному випадку позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, так як вони ґрунтуються на законі та не суперечать фактичним обставинам по справі.

На підставі ст. 150, 156 ЖК України, ст. 16, 29, 319, 383, 386, 391, 405 ЦК України та керуючись ст. 10,11,57-61,79,133,141,209,210,212-215,223,228,258,259,265,268,273,280-282,354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Бабічук Анастасія Степанівна, до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити у повному обсязі.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю в ній без поважних причин понад один рік.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя П.С. Гавалешко