ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 вересня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/2607/20

Головуючий у першій інстанції Бузунко О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/701/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Остерське виробниче управління житлово-комунального господарства,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Чернігівська обласна організація професійної спілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 02 лютого 2021 року (повний текст рішення складено 04 лютого 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Остерського виробничого управління житлово-комунального господарства про поновлення на роботі, внесення відповідних записів до трудової книжки та стягнення заробітної плати і середнього заробітку за вимушений прогул, -

У С Т А Н О В И В:

11.09.2020 ОСОБА_1 звернувся з позовом до Остерського виробничого управління житлово-комунального господарства (далі за текстом - Остерське ВУЖКГ), в якому просив:

- поновити його на посаді оператора диспетчерської служби Остерського ВУЖКГ з 26.06.2020;

- зобов`язати відповідача внести відповідні записи про поновлення його на посаді оператора диспетчерської служби у Остерському ВУЖКГ з 26 червня 2020 року до трудової книжки;

- стягнути з Остерського ВУЖКГ заборгованість по заробітній платі з 26.06.2020 до 13.07.2020 в розмірі 2 730,12 грн;

- стягнути з Остерського ВУЖКГ середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 26.06.2020 по день ухвалення судового рішення.

Позов обґрунтовував тим, що з 2004 року він знаходився у трудових відносинах з відповідачем, наказом від 04.12.2019 року № 62 його звільнено з посади оператора диспетчерської служби роботи за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від продовження роботи після зміни істотних умов праці.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 25.06.2020 його поновлено на займаній посаді. На підставі цього рішення суду наказом по Остерському ВУЖКГ від 25.06.2020 № 28 його поновлено на роботі з цієї дати, проте цим же наказом його виведено поза штат та істотно змінено умови його праці без його згоди та згоди профспілкової організації Управління. Цей наказ ним отримано поштою 27.06.2020.

Наказом від 13.07.2020 № 3, який він отримав поштою 30.07.2020, його звільнено з роботи з 26.06.2020 за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки прогулів 25-26 червня 2020 року не вчиняв, а з 30 червня до 10 липня 2020 року перебував на амбулаторному лікуванні. Рішення суду від 25.06.2020 про поновлення його на роботі відповідачем не було виконане, оскільки за відсутності відповідної посади у штатному розписі Остерське ВУЖКГ повинно було запропонувати йому іншу вакантну посаду. Наказ про поновлення його на роботі на виконання рішення суду не міг бути виданий 25.06.2020, оскільки судом по цю дату з відповідача на його користь стягнуто середній заробіток за вимушений прогул.

24.11.2020 ОСОБА_1 подав до суду заяву про поновлення строку звернення до суду, просив визнати причини пропуску його звернення до суду із даним позовом поважними, оскільки оскаржуваний наказ він отримав 30.07.2020, а до 06.08.2020 він знаходився на лікарняному.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 02.02.2021 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 14.09.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 02.02.2021 - скасовано, позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді оператора диспетчерської служби Остерського ВУЖКГ з 27.06.2020.

Додатковою постановою Чернігівського апеляційного суду від 01.11.2021 стягнуто з Остерського ВУЖКГ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 71 789,60 грн (обов`язкові платежі з цієї суми не утримано) та 2 102 грн відшкодування судових витрат.

У задоволенні всіх інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Остерського ВУЖКГ на користь держави 840,80 грн судового збору на розрахунковий рахунок Державної судової адміністрації.

Постановою Верховного Суду від 12.05.2022 касаційну скаргу Остерського ВУЖКГ задоволено.

Постанову Чернігівського апеляційного суду від 14.09.2021 та додаткову постанову Чернігівського апеляційного суду від 01.11.2021 скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд до того ж суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неправильне з`ясування судом обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що звільнення позивача проведено відповідачем з грубим порушенням норм трудового законодавства та процедури звільнення.

Заявник зазначає, що ним не пропущені строки звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі, що підтверджують наявні у справі два листки непрацездатності. Також судом першої інстанції не враховано Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусу COVID-19», що набрав чинності 02.04.2020, яким розширено підстави для продовження процесуальних строків.

Указує, що він був відсутній на роботі 25 та 26 червня 2020 з поважних причин, оскільки 25.06.2020 обидві сторони брали участь у судовому засіданні Козелецького районного суду Чернігівської області у справі № 734/4583/19, а за 26.06.2020 наявна довідка лікувально-профілактичного закладу з підписом і печаткою лікаря, де зазначено, що він за даними медичного огляду працювати не може, таким чином факт прогулу є недоведеним.

Наголошує, що з 01.10.2019 він був обраний заступником голови профкому Остерського ВУЖКГ, а тому роботодавець був зобов`язаний отримати попередню згоду профкому Остерського ВУЖКГ та Чернігівської обласної організації професійної спілки працівників ЖКГ, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення, однак така згода відсутня.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рушення суду першої інстанції залишити без змін, зазначаючи, що заявник помилково посилається на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)» у редакції від 02.04.2020. Станом на початок перебігу строку позовної давності процесуальні строки не продовжувалися автоматично, а могли бути поновлені за заявою позивача, якщо пропуск зумовлений обмеженням, впровадженими у зв`язку з карантином, однак ОСОБА_1 з такою заявою до суду першої інстанції не звертався та не виправдовував пропуск строку звернення до суду обмеженнями, пов`язаними з карантином. Суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем наказ про звільнення отримано 30.07.2020 і визначений законодавством строк звернення до суду закінчився 30.08.2020, а позивач звернувся до суду лише 11.09.2020. При цьому, надані позивачем листки непрацездатності про перебування його на лікарняному у період загалом з 14.07.2020 по 07.08.2020 не дають підстав дійти висновку, що з 08 серпня по 30 серпня 2020 року позивач не мав можливості звернутися до суду.

Сторона відповідача зазначає, що на виконання рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 25.06.2020 одразу після його проголошення в той же день було видано наказ № 28 про поновлення на роботі ОСОБА_1 та доведено до позивача умови оплати праці, графік роботи, визначено робоче місце. Проте, ОСОБА_1 , який прибув до Остерського ВУЖКГ, відмовився підтвердити ознайомлення з наказом своїм підписом, покинув робоче місце і до кінця дня 25.06.2020 на робочому місці не з`являвся. Наступного дня у п`ятницю 26.06.2020 позивач взагалі не прибув на своє робоче місце і не пояснив причини своєї відсутності на роботі. Вказані обставин зафіксовані та підтверджуються актами про відмову ОСОБА_1 від підписання наказу про поновлення на роботі від 25.06.2020 та фіксації відсутності останнього на робочому місця 26.06.2020.

Указує, що позивач з`явився на роботі лише 13.07.2020, на підтвердження своєї відсутності на робочому місці надав листок непрацездатності про перебування на амбулаторному лікуванні з 30.06.2020 по 10.07.2020, надати пояснення щодо своєї відсутності на роботі 25 та 26 червня 2020 року відмовився, що підтверджується відповідним актом від 13.07.2020.

Наголошує, що всі вимоги ст. 43 КЗпП України щодо розірвання трудового договору за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, відповідачем були дотримані. Саме через очікування розгляду відповідного письмового подання виборним органом первинної профспілкової організації, а також через необхідність отримання пояснень щодо причин прогулу працівника, наказ про звільнення було винесено лише 13.07.2020, а не одраз після прогулу.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, представника відповідача Остерського ВУЖКГ адвоката Гуца А.М., який просив залишити судове рішення без змін, дослідивши матеріали даної справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу доводи, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, виходив з доведеності факту вчинення позивачем прогулу 25 і 26 червня 2020 року та наявності правових підстав для припинення трудових відносин з ним на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що ОСОБА_1 з 2004 року перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Відповідно до копії протоколу № 1 засідання членів профкому Остерського ВУЖКГ від 01.10.2019 позивача обрано заступником голови профспілкового комітету цієї спілки (т. 1 а. с. 105, 136).

Рішенням Козелецького районного суду від 25.06.2020 (справа № 734/4583/19) поновлено ОСОБА_1 на посаді оператора диспетчерської служби Остерського ВУЖКГ з 04.12.2019 (т. 1 а.с. 9-11).

На виконання вказаного рішення суду наказом Остерського ВУЖКГ від 25.06.2020 № 28 ОСОБА_1 поновлено на посаді оператора диспетчерської служби з 25.06.2020 (т. 1 а.с. 20, 137). У цей же день ОСОБА_1 у присутності начальника, головного бухгалтера і майстра з водопроводу Остерського ВУЖКГ ознайомлено із зазначеним наказом, з умовами оплати праці, графіком роботи та розташуванням робочого місця, але він відмовився підтвердити факт ознайомлення своїм підписом, після чого залишив територію Остерського ВУЖКГ та до кінця робочого дня на робоче місце не з`явився, про що складено відповідний акт (т. 1 а.с. 49).

Згідно з копією акта від 26.06.2020, складеного головним бухгалтером ОСОБА_2 , майстром з водопроводу ОСОБА_3 і трактористом ОСОБА_4 , у цей день позивач протягом всього робочого дня був відсутнім на робочому місці без поважних причин (т. 1 а.с. 50).

У довідці Остерської міської амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 23.11.2020 зазначено, що ОСОБА_1 26.06.2020 звертався за допомогою до сімейного лікаря у зв`язку з діагнозом: гіпертонічна хвороба ІІІ ст. 2 ст., ризик 4 (дуже високий), неускладнений гіпертонічний криз (26.06.20); працювати не міг (т. 1 а.с. 73, 138).

Відповідно до наявних у справі документів, складених структурними підрозділами АТ «Укрпошта», і пояснень ОСОБА_1 , копію наказу Остерського ВУЖКГ від 25.06.2020 № 28 про поновлення його на роботі він отримав 27.06.2020 (т. 1 а.с. 21-23).

13.07.2020 позивач подав відповідачеві заяву про надання відпустки з 27.07.2020 (т. 1 а.с. 54).

Відповідно до копії акта від 13.07.2020, складеного начальником, головним бухгалтером і майстром з водопроводу Остерського ВУЖКГ, у цей день оператор диспетчерської служби ОСОБА_1 відмовився надати пояснення щодо причин залишення свого робочого місця і відсутності на роботі до кінця робочого дня 25.06.2020 та відсутності на роботі протягом всього робочого дня 26.06.2020 (т. 1 а.с. 51).

Наказом Остерського ВУЖКГ від 13.07.2020 № 31 ОСОБА_1 оператора диспетчерської служби звільнено з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин з 26.06.2020 (т. 1 а.с. 15, 139).

У копії акта від 13.07.2020, який складено начальником ОСОБА_5 , головним бухгалтером Скидан Н.Є. і майстром з водопроводу ОСОБА_3 , зазначено, що у цей день оператора диспетчерської служби ОСОБА_1 ознайомлено з наказом управління від 13.07.2020 про звільнення його з роботи з 26.06.2020 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул (відсутність на роботі без поважної причини), але він відмовився підписати даний наказ і отримати його копію (т. 1 а.с. 52).

Згідно з довідкою Козелецької центральної районної лікарні № 122 від 13.07.2020 у цей день ОСОБА_1 був на прийомі у лікаря. Крім того, того ж дня він брав участь у судовому засіданні Козелецького районного суду у справі №734/4452/19, яке розпочалося о 16:00 год, що підтверджено копією судової повістки з відповідною відміткою на ній (т. 1 а.с. 19).

Згідно з листками непрацездатності позивач був тимчасово непрацездатним у періоди: з 30 червня до 10 липня, з 14 до 27 липня, з 29 липня до 07 серпня 2020 року (т. 1 а.с. 13, 14, 53, 70).

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни (ст. 139 КЗпП України).

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення (частина перша статті 147 КЗпП).

Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП).

Відповідно до п. 22, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судом необхідно з`ясувати в чому конкретно проявилось порушення трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України чи додержані власником або уповноваженими ним органом передбачені статями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20 (провадження № 61-10432св21) зазначено, що: «прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності».

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 26.07.2021 у справі № 643/10816/17 та від 15.11.2021 у справі № 212/9516/19.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина перша статті 81 ЦПК України).

Судом у справі встановлено, що роботодавцем було накладено на позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення у зв`язку з його відсутністю на робочому місці 25 та 26 червня 2020 року без поважних причин.

Зазначене, а саме вчинення позивачем прогулу, підтверджується складеними та підписаними працівниками Остерського ВУЖКГ актами від 25.06.2020, 26.06.2020 та 13.07.2020.

При цьому, позивачу роботодавцем пропонувалось та він мав достатньо часу надати пояснення щодо поважності причин залишення робочого місця (прогулу), однак такі пояснення позивачем не надавались. Крім того, в акті від 13.07.2020 зазначено, що ОСОБА_1 відмовився надавати пояснення щодо причин залишення свого робочого місця і відсутності на роботі до кінця робочого дня 25.06.2020 та відсутності на роботі протягом всього робочого дня 26.06.2020 (т. 1 а.с. 51).

З огляду на вищевикладене, вбачається, що Остерське ВУЖКГ неодноразово намагалось встановити причини відсутності позивача на роботі та відібрати у нього пояснення.

Як зазначалось вище, при доведеності порушення працівником трудової дисципліни невідібрання в нього письмових пояснень з приводу його відсутності на роботі не може бути підставою для визнання наказу про звільнення незаконним.

У позові ОСОБА_1 заперечуючи вчинення прогулу у вказані дні, зазначає, що про наказ про його поновлення з 25.06.2020 він не знав, а також перебував на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності.

Однак, з вищенаведених наданих відповідачем доказів вбачається, що позивач був ознайомлений з наказом про поновлення на роботі в той же день 25.06.2020, однак засвідчити це факт своїм підписом відмовився і покинув робоче місце, а 26.06.2020 на роботі не з`явився взагалі.

В свою чергу, позивачем будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своїх доводів та поважності причин відсутності на робочому місці не надано. Згідно з наявними у справі листками непрацездатності на лікарняному ОСОБА_1 перебував з 30.06.2020.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивач був відсутній на роботі 25 та 26 червня 2020 з поважних причин, оскільки 25.06.2020 обидві сторони брали участь у судовому засіданні Козелецького районного суду Чернігівської області у справі № 734/4583/19, а за 26.06.2020 позивачем надано довідку лікувально-профілактичного закладу з підписом і печаткою лікаря, де зазначено, що останній за даними медичного огляду працювати не може, факт прогулу вважає недоведеним.

Так, з урахуванням вищевикладеного, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач, будучи обізнаним про наказ № 28, до виконання своїх обов`язків не приступив, чим допустив прогул 25.06.2020.

Посилання позивача на перебування 25.06.2020 обох сторін у судовому засіданні Козелецького районного суду Чернігівської області не є підтвердженням протилежного.

Також, суд першої інстанції вірно встановив, що довідка лікаря-терапевта Закревської А. від 23.11.2020, надана позивачем на підтвердження поважності причин відсутності на роботі 26.06.2020, не є належним доказом у справі, через її невідповідність вимогам Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом МОЗ України № 455 від 13.11.2021, оскільки в ній не вказаний час проведення консультації і з неї неможливо встановити коли саме ОСОБА_1 звертався до лікаря (в робочий чи неробочий час), при цьому сама довідка отримана позивачем 23.11.2020, тобто після звернення позивача до суду.

Отже, дослідивши матеріали справи, колегія суддів не вбачає обставин, які можна кваліфікувати, як поважні причини відсутності ОСОБА_1 на роботі з 25 та 26 червня 2020 року.

З матеріалів справи встановлено, що 01.10.2019 ОСОБА_1 був обраний заступником голови профкому Остерського ВУЖКГ.

На час звільнення ОСОБА_1 із займаної посади попередня згода на його звільнення як члена профспілкового комітету профспілкової організації Остерського ВУЖКГ не була отримана.

Відповідно до свідоцтва № 65 про належність до Чернігівської обласної організації професійної спілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України Первинна профспілкова організація Остерського ВУЖКГ є організаційною ланкою Чернігівської обласної організації професійної спілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України, зареєстрованої Міністерством юстиції України 28.01.2000 №1318 та у відповідності із ст. 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» має статус юридичної особи (т. 2 а.с. 155).

Згідно із положеннями ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

За положеннями ст. 252 Кзпп України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Отже, системний аналіз указаних норм закону дозволяє зробити висновок, що попередня згода чи незгода на звільнення працівника, який є членом профспілкової організації, з боку профспілкової організації є засобом захисту прав працівника, і це право на захист не може бути обмежено.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 01.10.2013 (справа № 21-319а13), від 25.03.2014 (справа № 21-44а14) та підтверджена Верховним Судом, зокрема, постановою від 05.09.2019 (справа № 336/5828/16).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.03.2021 (справа № 607/1422/17) зазначено, що «попередня згода чи незгода на звільнення працівника, який є членом профспілкової організації або його керівником, з боку профспілкової організації є засобом захисту прав працівника, і це право на захист не може бути обмежено.

Судами встановлено, що на час звільнення ОСОБА_1 із займаної посади не отримано згоди на його звільнення як члена профспілкового комітету профспілкової організації ТОВ «Домобудівник».

Згідно з усталеною судовою практикою суд, встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду.

Отже, як при звільненні члена профспілкової організації без отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (стаття 43 КЗпП України), так і при звільненні члена виборного профспілкового органу без отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (стаття 252 КЗпП України) суд має зупинити провадження у справі та запитати відповідний орган щодо згоди на звільнення. Відсутність такого рішення під час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору».

На виконання ухвали апеляційного суду Чернігівська обласна організація професійної спілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України надала письмову відповідь про прийняття рішення не надавати згоди на звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, посилаючись лише на те, що на їх адресу та на адресу первинної профспілкової організації Остерського ВУЖКГ не надходило обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з членом виборного профспілкового органу Остерського ВУЖКГ ОСОБА_1 і згода на його звільнення не надавалась. (т. 2 а.с. 115, 128-129).

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

У постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-703цс15 викладена правова позиція (підтверджена постановою Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 760/7037/17), що суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості. Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами». Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

Як вбачається з рішення Чернігівська обласна організація професійної спілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України відмовляючи в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України виходила лише з того, що від роботодавця не надходило обґрунтованого письмового подання про розірвання трудового договору, будь-яка інша мотивація у рішенні відсутня.

Таким чином, враховуючи що в рішенні Чернігівської обласної організації професійної спілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України немає посилань на конкретні порушення, які допустило Остерське ВУЖКГ, а судовим розглядом не встановлено порушень роботодавцем порядку звільнення позивача, передбаченого статтями 42, 43, 49-2 КЗпП України, апеляційний суд приходить до висновку про визнання вказаної відмови у наданні дозволу на звільнення ОСОБА_1 необґрунтованою та не приймає її до уваги.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, правові висновки Верховного Суду, встановлені обставин справи та надані на їх підтвердження докази, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що строки подачі даного позову не були пропущені не мають правового значення, оскільки районний суд відмовив у задоволенні позову з підстав недоведеності.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення суду, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору, у зв`язку з чим відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України, рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 02.02.2021 належить залишити без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 на дане рішення суду, відповідно, залишити без задоволення.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 02 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 вересня 2022 року.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко