КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Крижанівська Г.В.,

судді Гуль В.В., Шебуєва В.А.,

секретар Шпирук Ю.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на увалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 липня 2022 року про закриття провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Вишневої міської ради Бучанського району Київської області про визнання протиправною бездіяльності, визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Вишневої міської ради Бучанського району Київської області, згідно з яким просила:

- визнати протиправною бездіяльність Вишневої міської ради Бучанського району Київської області щодо невирішення по суті заяви ОСОБА_1 від 11.12.2017 року про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки площею 0,0100 га під розміщення та обслуговування приміщення магазину по АДРЕСА_1 та щодо неприйняття з цього приводу рішення сесії Вишневої міської ради Бучанського району;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Вишневої міської ради Бучанського району Київської області від 08.04.2021 року за № 1-01/V8-41 "Про відмову у затвердженні громадянці України ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування на умовах оренди терміном на 10 років для обслуговування магазину, за адресою: АДРЕСА_2 ", яким було відмовлено позивачу у затвердженні проекту щодо відведення в оренду земельної ділянки";

- зобов`язати Вишневу міську раду Бучанського району Київської області повторно розглянути та вирішити заяву ОСОБА_1 від 15.07.2020 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , з врахуванням підстав скасування судом рішення відповідача від 08.04.2021 року за № 1-01/V8-41;

- вирішити питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.07.2022 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Вишневої міської ради Бучанського району Київської області про визнання протиправною бездіяльності, визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, закрито з підстав, передбачених положеннями п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України (а.с. 167-172).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

При цьому, в обґрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що першочергове право позивача на відведення в оренду земельної ділянки для розміщення та обслуговування будівлі (споруди), як нерухомого майна, свідчить про наявність у сторін спору про цивільне право, а не публічно-правового спору щодо процедури відведення в оренду земельної ділянки (а.с. 175-182).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06.09.2022 року відкрито апеляційне провадження та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 189).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06.09.2022 року призначено справу до апеляційного розгляду (а.с. 190).

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником громадської будівлі - магазину літ. "А", площею 65,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

11.12.2017 року позивачем було подано до Вишневої міської ради Києво-Святошинського району клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду строком на 10 років для обслуговування нежитлового приміщення магазину орієнтовною площею 0,0095 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, листом виконкому Вишневої міської ради за вих. № 3/02-2796 від 11.12.2017 року позивачу було повідомлено, що питання виносилося 21.12.2017 року на розгляд 26 сесії Вишневої міської ради Києво-Святошинського району, але проект рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не набрав потрібної для затвердження кількості голосів.

Також, після розробки проекту землеустрою та погодження компетентними органами державної влади позивач 15.07.2020 року звернувся до відповідача із письмовою заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки площею 0,0100 га, кадастровий номер :01:009:5124, строком 10 календарних років для розміщення й обслуговування приміщення магазину.

Разом з тим, 08.04.2021 року відповідачем було прийнято рішення за № 1-01/V8-41 "Про відмову у затвердженні громадянці України ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування на умовах оренди терміном на 10 років для обслуговування магазину за адресою: АДРЕСА_1 ", яким було відмовлено позивачу у відведенні в оренду земельної ділянки існуючою будівлею закладу торгівлі.

У зв`язку із зазначеним, а також посилаючись на те, що відносини, пов`язані з набуттям та реалізацією громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки (через механізм затвердження проекту землеустрою) та з цивільним оборотом земельних ділянок, є цивільно-правовими, позивач звернувся до суду з цим позовом у порядку цивільного судочинства.

Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як вказав Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях від 12.10.1978 року у справі «Zand v. Austria» та від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

При цьому, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст. 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим, як встановлено п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України публічно-правовим є, зокрема, спір, в якому хоч б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Як передбачено п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування,їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

При цьому, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У свою чергу, як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до положень ч.ч. 2, 3 ст. 123 ЗК України (в редакцію, чинній на момент звернення позивача до міської ради) особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається за клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Згідно з ч. 6 ст. 186 ЗК України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Також, у відповідності до положень ч.ч. 6, 8 ст. 186-1 ЗК України підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

У висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій-третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений).

Тобто, якщо особа звертається до відповідного органу з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду якого цей орган приймає відповідне рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 30.05.2018 року у справі № 826/5737/16, від 15.05.2019 року у справі № 729/608/17, від 12.06.2019 року у справі № 749/942/18 та від 06.11.2019 року у справі № 620/3487/18.

Натомість, визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

З наведених норм можна зробити висновок про те, що набуття особами права власності або користування на земельну ділянку відбувається поетапно - починаючи з отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, який оформлюється відповідним рішенням органу місцевого самоврядування або органу державної влади, погодження та затвердження такого проекту землеустрою та завершується рішенням про передачу земельної ділянки у власність або користування.

При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність (користування).

Відтак, правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб.

За вказаних обставин, як щодо рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, так і щодо оскарження дій суб`єкта владних повноважень про надання чи відмову в наданні такого дозволу є публічно-правовим.

Таким чином, встановивши, що відносини між сторонами стосуються процедурних питань отримання земельної ділянки в оренду, право оренди на земельну ділянку наразі не виникло, а позивач не ставить питання про визнання такого права за нею, а оскаржує правомірність дій, бездіяльності та рішення відповідача в ході реалізації позивачем права на отримання земельної ділянки в оренду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Посилання апелянта на те, що його позовні вимоги підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, колегія суддів відхиляє, оскільки спір, який є предметом даного розгляду, не пов`язаний з вирішенням питання щодо майнового права, а є публічно-правовим. так як виник за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції.

Інші доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Г.В. Крижанівська

Судді В.В. Гуль

В.А. Шебуєва