Дата документу 13.09.2022 Справа № 334/8145/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 334/8145/17 Головуючий у 1 інстанції: Баруліна Т.Є.
№ 22-ц/807/1134/22 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
УХВАЛА

13 вересня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Камалова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 27 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

В грудні 2017 рокуОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГУ ПФУ в Запорізькій області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди

В обґрунтування заяви зазначав, що постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2015 року було відмовлено в задоволенні його позовних вимог до відповідача щодо відновлення сплати пенсії з 01 квітня 2010 року у зв`язку з пропуском шестимісячного процесуального строку подання адміністративного позову, який був обрахований судом з дати прийняття Рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, а не з моменту, коли він дізнався про порушення своїх прав.

Протягом 2015 - 2017 років він оскаржував постанову суду першої інстанції від 24 вересня 2015 року але всі його скарги не розглядалися по суті з різних причин.

Вважав, що його законні права на відновлення отримання пенсії з 07 жовтня 2009 року, передбачені Рішенням Конституційного Суду України № 25- рп/ 2009 від 07 жовтня 2009 року, Постановою Верховного Суду України від 12 травня 2015 року №21-180а15 та на відшкодування матеріальної і моральної шкоди згідно з ст. ст. 1-8 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини до ходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та п. 2 ч. 2 ст. 22, ч.ч. 1, 3 ст. 23, ст. 1173, 1192 ЦК України залишаються порушеними стосовно відшкодування матеріальної і моральної шкоди від неправомірних дій та бездіяльності відповідача, тому у нього збереглось право на подання позову до відповідача щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди з урахуванням виплачених відповідачем сум згідно постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2015 року.

Він звернувся до відповідача із заявою від 04 липня 2017 року про сплату йому суми відшкодування матеріальної та моральної шкоди в сумі 1032601,97 грн., але листом від 03 серпня 2017 року йому було відмовлено.

Вважав, що має право на стягнення з відповідача на його користь суми невиплачених пенсій з врахуванням сплати пенсії за шість місяців після виїзду з України з 01 квітня 2010 року по 01 липня 2015 року (63 місяці) в розмірі 95360 грн., суми упущеної вигоди в результаті інфляції за період з 01 квітня 2010 року по цей час 453,5% відповідно ст. 1-8 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в сумі 204547,20 грн., матеріальної шкоди з урахуванням інфляції за весь період порушення прав в сумі 1360079,20 грн. та моральної шкоди в розмірі 40000 грн., а всього 1 699 986,40 грн.

Посилаючись на вищезазначене просив суд, стягнути з відповідача в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної йому незаконною несплатою пенсії у період часу з 01 квітня 2010 року по 01 липня 2015 року в розмірі 1 699 986,40 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 27 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на безпідставність висновків суду про те, що його позовні вимоги вже розглянуті у справі №334/6093/15, про обмеження періоду початку неправомірних дій відповідача датою звернення з позовом, доведеність розміру позовних вимог та наявності вини відповідача, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що на виконання постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2015 року у справі №334/6093/15-а позивачу з 02 липня 2015 року поновлено виплату пенсії з перерахунком, доплата перерахована у жовтні 2016 року на особистий рахунок позивача, вже існує рішення суду, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про нарахування та сплату пенсії за період з 01 квітня 2010 року по 01 липня 2015 року залишено без розгляду, оскільки відсутня сума нарахованої та несвоєчасно виплаченої пенсії, то відсутні підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів, позивачем не надано доказів реальної можливості отримання доходу, завдання йому матеріальної та моральної шкоди.

Постановою Верховного Суду від 19 січня 2022 року у даній справі Верзовним судом були зроблені такі висновки.

Між сторонами у справі, яка є предметом перегляду, виник спір щодо неотриманих позивачем пенсійних виплат.

Відповідачем у справі є орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, Управління Пенсійного фонду України, яке здійснює нарахування і виплату пенсії позивачу.

Тобто існує спір щодо порушення прав та інтересів позивача у зв`язку з виконанням суб`єктом владних повноважень своїх публічно-владних управлінських функцій.

Спір, що виник у справі між позивачем та органом Пенсійного фонду України, як органом виконавчої влади, який у спірних правовідносинах безпосередньо реалізує надані законодавством владні управлінські функції, є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Наведене узгоджується із правовими висновками, наведеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 805/1983/17а та від 15 травня 2019 року у справі № 759/9631/17.

Разом із тим, матеріали справи свідчать про те, що позивач звертався до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з адміністративним позовом й ухвалою від 27 жовтня 2017 року йому відмовлено у відкритті провадження у справі за його адміністративним позовом до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного Фонду України про визнання протиправними дії та бездіяльність відповідача та стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки заявлені ним вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Роз`яснено позивачу, що розгляд справи віднесено до цивільної юрисдикції.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Зазначена норма гарантує "право на суд", одним з елементів якого є право на доступ до суду, тобто право ініціювати судовий розгляд цивільної справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутності цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі "Станєв проти Болгарії" (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, § 230).

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі "Буланов та Купчик проти України", (заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ установив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності в заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників усупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. Крім того, ЄСПЛ указав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27, 28, 38 - 40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі "Андрієвська проти України" (заява № 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13, 14, 23, 25, 26); рішення від 17 січня 2013 року у справі "Мосендз проти України" (заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі "Шестопалова проти України" (заява № 55339/07), у якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду її позову за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18 - 24))

Ураховуючи зазначене, з метою недопущення порушення гарантованого Конвенцію права на доступ до суду та ефективний засіб юридичного захисту, колегія суддів з врахуванням правових позицій, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 243/5078/17 (провадження № 14-393цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 490/9823/16-ц (провадження № 14-509цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 761/12676/17 (провадження № 14-516цс18), від 27 лютого 2019 року у справі № 442/7753,16-ц (провадження № 14-35цс19), вважає, що ця адміністративна справа має бути завершена розглядом за правилами цивільного судочинства виключно і лише тому, що позивачу, який вважає, що діями Пенсійного Фонду порушені його права, має бути забезпечений доступ до правосуддя, що включає і розгляд скарги по суті, навіть в іншому, ніж це передбачено законом, судочинстві, оскільки перешкоди до розгляді у належному адміністративному судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду.

Обґрунтовуючи підстави даного позову, позивач посилався на порушення його прав щодо відновлення отримання пенсії, у зв`язку з чим просив стягнути з відповідача майнову шкоду, яка складається з невиплаченої пенсії (з урахуванням сплати пенсії за 6 місяців після виїзду з України) з 01 квітня 2010 року до 01 липня 2015 року (63 місяці), суми упущеної вигоди в результаті інфляції за період з 01 квітня 2010 року до часу звернення до суду відповідно статті 1-8 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", матеріальної шкоди з урахуванням інфляції за весь період порушення прав, а також відшкодувати моральну шкоду.

Звертаючись до суду, позивач мотивував свій позов, зокрема безпідставною невиплатою йому Пенсійним Фондом пенсії у період з 01 квітня 2010 року до 01 липня 2015 року та фактично просив про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області невиплаченої пенсій з 01 квітня 2010 року до 01 липня 2015 року, інфляційні втрати відповідно статті 1-8 Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-111 "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та моральну шкоду.

Таким чином, спірним у цій справі є питанням правомірності відмови відповідачем у поновленні позивачу виплати пенсії за вказаний ним період.

У пункті 2 частини першої статті 49 та у другому реченні статті 51 Закону України від 09 липня 2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV) було передбачено припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України своїм Рішенням від 07 жовтня 2009 у справі № 25-рп/2009 визнав зазначені положення Закону № 1058-IV такими, що не відповідають Конституції України.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до частини другої статті 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Правовідносини щодо застосування процесуальних норм, які регулюють питання строків звернення до суду, до вимог щодо поновлення пенсії громадянам України, які проживають за кордоном, вже були предметом розгляду у Верховному Суді.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18 зазначила, що поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі "Рисовський проти України". Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.

За таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.

Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.

У справі, яка є предметом перегляду, встановлено, що позивач до виїзду за кордон перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду та отримував пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV, громадянство не втрачав.

Як зазначив Верховний Суд, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України позивач у даній справі має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2ст. 12 ЦПК). Натомість роль суду зводиться до керування ходом судового процесу; роз`яснення у випадку необхідностіучасникам судового процесу їхніх процесуальних прав та обов`язків, наслідків вчинення або не вчинення процесуальних дій, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбаченихЦПК (п. п. 1,3,4 ч. 5ст. 12 ЦПК).

В матеріалах справи міститься розрахунок наданий позивачем, натомість судова колегія вважає необхідним з урахуванням дискреційних повноважень відповідача щодо визначення розміру пенсійних виплат, зобов`язати відповідача надати розрахунок з значенням наступного.

Яку суму становив розмір пенсії ОСОБА_1 за період з 1 квітня 2010 року до 1 липня 2015 року.

У розрахунку необхідно відобразити чи була виплачена така пенсія у зазначений період або пізніше.

Якщо така виплата не була здійснена, то надати розрахунок на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2000, № 49, ст. 422 з наступними змінами), у розрахунку зазначити, який становитиме на підставі цього закону розмір компенсації за несвоєчасно отриману пенсію , розрахувавши цю суму з часу несплати належних грошових сум до часу їх виплати, або , якщо такі виплати не здійснені, то до вересня 2022 року.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Враховуючи, що суд наділений можливістю у виключних випадках збирати докази за власною ініціативою (ч. 7ст. 81 ЦПК), а також з урахуванням того, що вихідні відомості для здійснення розрахунків знаходяться у відповідача, судова колегія вважає можливим витребувати заначені розрахунки у відповідача.

Приписами ч. 7 ст. 81 ЦПК України передбачено, що суд може збирати докази, які стосуються предмету спору у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи предмет доказування в справі та позицію позивача, суд, з метою перевірки доводів останнього з приводу заявлених позовних вимог, вважає за необхідне вжити заходи витребування доказів.

Керуючись ст. 81 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ :

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій областінадати розрахунок з значенням наступного.

Яку суму становив розмір пенсії ОСОБА_1 за період з 1 квітня 2010 року до 1 липня 2015 року.

У розрахунку необхідно відобразити чи була виплачена така пенсія у зазначений період або пізніше.

Якщо така виплата не була здійснена, то надати розрахунок на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2000, № 49, ст. 422 з наступними змінами), у розрахунку зазначити, який становитиме на підставі цього закону розмір компенсації за несвоєчасно отриману пенсію, розрахувавши цю суму з часу несплати належних грошових сум до часу їх виплати, або , якщо такі виплати не здійснені, то до вересня 2022 року включно .

Витребувані судом документи необхідно надати до суду в строк до 10.10.2022 року.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст ухвали складено 20 вересня 2022р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков