Провадження № 22-ц/801/909/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 рокуСправа № 127/23122/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Ліннік Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 лютого 2022 року, ухвалене суддею Бессараб Н.М. в м. Вінниці, дата складення повного тексту рішення невідома, в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про стягнення боргу,

встановив:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість в розмірі 14 900 доларів США, а також понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01.03.2018 ОСОБА_1 отримав від нього у борг кошти в сумі 14 900 доларів США, які він зобов`язався повернути до 05.10.2018. На підтвердження договору позики та його умов відповідачем 01.03.2018 надано розписку.

Станом на 05.10.2018 відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, отримані в борг кошти не повернув. 25.09.2020 з метою досудового врегулювання спору він направив відповідачу вимогу про повернення позики, однак, вказана вимога залишена без реагування.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 лютого 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг в розмірі 14 900 доларів США, що еквівалентно 422 637,01 грн, згідно курсу НБУ, станом на момент подачі позовної заяви та 4 646,80 грн понесеного судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В скарзі зазначає, що оригінал розписки не міг бути взятий судом до уваги, оскільки він не був наданий на вимогу суду в ухвалі про залишення позову без руху, а суд, відновивши провадження, на власний розсуд витребував оригінал розписки. Суд проігнорував пояснення ОСОБА_2 , що під час написання розписки зазначені в ній кошти не передавалися, а сума визначена позивачем особисто. Судом неповно з`ясовано обставини, які мали значення для правильного вирішення справи, так як встановлення факту існування між позивачем та відповідачем партнерських стосунків є підтвердженням наявності правовідносин з приводу користування, розпорядження майном в результаті спільної діяльності. Сторонами в договорі позики є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , однак, договір підписаний тільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав у позику від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 14 900,00 доларів США та зобов`язався повернути гроші до 05 жовтня 2018 року, про що 01 березня 2018 року написав відповідну письмову розписку (а.с.3).

Оригінал розписки міститься в матеріалах справи (а.с.159).

ОСОБА_1 у вказаний в розписці строк (05 жовтня 2018 року) та на момент розгляду справи кошти ОСОБА_2 не повернув.

25 вересня 2020 року ОСОБА_2 було направлено письмову вимогу про повернення позики, яка ОСОБА_1 залишена без реагування (а.с.4).

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі №642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити, зокрема, умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У ч. 1 ст. 1049 ЦК України зазначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи вказані вище норми, надавши належну оцінку змісту розписки, складеної ОСОБА_1 01 березня 2018 року та врахувавши, що оригінал розписки знаходився у позивача, що з урахуванням положень статті 545 ЦК України свідчить про те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує увагу на тому, що договір позики не був укладений через недотримання письмової форми правочину (що в даному випадку є необхідним за приписами ст. 207, 208 ЦК України), однак, такі доводи є надуманими, адже вказані норми ЦК України мають загальний характер щодо всіх правочинів.

У даному випадку між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 склалися кредитні правовідносини на підставі договору позики і дані правовідносини регламентуються Главою 71 ЦК України, яка містить норми, які є спеціальними для цих правовідносин.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, що в даному випадку і мало місце.

Крім того, ОСОБА_1 , подаючи відзив на позовну заяву зазначив, що зі змісту розписки слідує, що він взяв на себе зобов`язання взяти у борг у ОСОБА_2 кошти в сумі 14 900 доларів США.

По-перше, така позиція є нелогічною, адже не відповідає всім засадам кредитних відносин, якими не передбачено «зобов`язання до зобов`язання».

По-друге, в розписці відсутнє словосполучення «зобов`язуюсь взяти в борг», а отже, зазначена відповідачем позиція у відзиві це його суб`єктивне, вільне тлумачення умов договору позики.

По-третє, слушним є зауваження позивача, що ОСОБА_1 не зобов`язувався взяти в борг, а взяв в борг кошти, адже дійсно в розписці вже було зазначено дату повернення цих коштів.

По-четверте, свідок ОСОБА_4 (батько відповідача) підтвердив, що ОСОБА_2 дав гроші синові 01 березня 2018 року, і свідок підписався під текстом розписки.

Отже, беручи до уваги показання свідка ОСОБА_4 , з даної розписки можна встановити, що відбулася передача коштів в розмірі 14 900 доларів США.

Слід звернути увагу, що частиною першою статті 1051 ЦК України визначено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що договір позики ОСОБА_1 не оспорював, а також не просив визнати його недійсним чи удаваним правочином, у зв`язку з чим доводи відповідача про неотримання грошових коштів за договором позики не заслуговують на увагу. Обставини, які б стверджували про його нікчемність, судом не встановлені.

Безпідставними також є твердження апелянта з приводу долучення до матеріалів справи, як доказу, оригіналу розписки, з порушенням порядку долучення до матеріалів справи доказів.

Так, пунктом восьмим частини третьої статті 175 ЦПК України визначено, що позовна заява повинна містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Відповідно до ч. 2 ст. 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

У ч. 5 ст. 177 ЦПК України зазначено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

У даному випадку ОСОБА_2 до позовної заяви додав належним чином засвідчену копію розписки.

Ухвалою Вінницького міського суду від 29 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 було залишено без руху з підстав ненадання оригіналу розписки. Оригінал розписки позивачем не був наданий на вимогу суду, адже зважаючи на наведенні вище норми ЦПК України, така вимога була незаконною, після чого судом було відкрито провадження у справі.

Відповідно до ч. 11 ст. 83 ЦПК України, у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

У даній справі відповідач не висловив заперечення щодо дійсності розписки, і клопотань про виключення цього документу з числа доказів не заявляв.

У ч. 7 ст. 81 ЦПК України зазначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У даній справі суд, перебуваючи у нарадчій кімнаті, вирішив за необхідне витребувати оригінал розписки у позивача, і таке рішення є обґрунтованим, адже, по-перше, під час розгляду справи відповідач не заперечував проти дійсності копії розписки, наданої позивачем, і не просив витребувати її оригінал, по-друге, в суду першої інстанції могли виникнути певні сумніви з приводу розписки.

Решта доводів апеляційної скарги, зокрема, з приводу партнерських відносини між позивачем та відповідачем (наявність інших правовідносин, ніж кредитних) не обґрунтовані, адже не підтверджені жодними доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 червня 2022 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко