АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 року

м. Чернівці

справа № 718/373/22

провадження 22-ц/822/634/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Височанської Н.К., Кулянди М.І.

секретаря Скулеба А.І.

з участю представника позивача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» Матвійчука Михайла Зеноновича, представника відповідача Дубіцького Анатолія Валентиновича

учасники справи

позивач Акціонерне товариство «Альфа-Банк»

відповідач ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей та сім`ї Кіцманської міської ради Чернівецького району Чернівецької області

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 6 червня 2022 року, головуючий у першій інстанції Мінів О.І.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство «Альфа-Банк» у лютому 2022 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном.

Зазначало, що Акціонерним комерційним банком «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», та ОСОБА_5 укладено договір відновлювальної кредитної лінії 31 липня 2008 року №63, за яким банк зобов`язувався надати ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 63000 євро на поточні потреби.

Також Акціонерним комерційним банком «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 вчинено договір іпотеки 31 липня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу Чернівецької області Олексюк С.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 2848.

Акціонерним товариством «Альфа Банк» в позасудовому порядку звернуто стягнення на предмет іпотеки, набуто право власності на будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 квітня 2021 року № 253792796 зареєстровано право власності Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на будинок АДРЕСА_1 .

У будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Посилалося на те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з припиненням права власності на будинок АДРЕСА_1 втратили право користування майном.

Акціонерне товариство «Альфа-Банк» зверталось до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з вимогою звільнити жиле приміщення.

Колишній власник та члени його сім`ї продовжують користуватися будинком, створюють перешкоди у здійснені власником Акціонерним товариством «Альфа Банк» права користування та розпорядження нерухомим майном.

Просило визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 4 квітня 2022 року залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Службу у справах дітей та сім`ї Кіцманської міської ради Чернівецького району Чернівецької області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 6 червня 2022 року у позові Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування майном, відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Акціонерне товариство «Альфа-Банк» в апеляційній скарзі просить рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 6 червня 2022 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зазначає, що предметом позову є визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 , між сторонами виникли цивільно-правові відносини, а не житлові відносини, тому застосуванню підлягають положення Цивільного кодексу України.

Акціонерним товариством «Альфа Банк» в позасудовому порядку звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на будинок АДРЕСА_1 .

Вважає, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, застосовується в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку.

При зверненні стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору виселення мешканці відбувається за умови дотримання передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури, в разі невиконання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Таким чином, при розгляді справ про виселення при звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, суд повинен встановити факт направлення та вручення вимоги та застосувати положення частини 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку», частини 3 статті 109 ЖК УРСР.

Частина 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку», частина 3 статті 109 ЖК УРСР не передбачають права на інше житло при виселенні та обов`язку суду зазначати про таке інше житло в рішення суду.

Посилається на те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не надано доказів відсутності іншого житла.

Постановою Верховного Суду від 6 лютого 2018 року в справі «229/3757/15-ц сформовано правовий висновок, відповідно до якого малолітня особа позбавляється права користування житловим приміщенням, якщо вказане приміщення не є місцем проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» не надходило.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Альфа-Банк» підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у позові Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування майном, суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житлом.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив що будинок АДРЕСА_1 придбаний не за рахунок кредиту, тому виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Акціонерне товариство «Альфа-Банк», не вказав у позовній заяві іншого жилого приміщення, яке відповідно до вимог ст.109 ЖК Української РСР має бути надане особам.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Судом першої інстанції встановлено, що Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», та ОСОБА_5 укладено договір відновлювальної кредитної лінії 31 липня 2008 року №63, за яким банк зобов`язувався надати ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 63000 євро на поточні потреби.

Також Акціонерним комерційним банком «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 , ОСОБА_5 вчинено договір іпотеки 31 липня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу Чернівецької області Олексюк С.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 2848, відповідно до п.1.1 якого передано в іпотеку наступне майно: житловий будинок літ.А,, літню кухню літ.Б, сарай літ.В, сарай літ.Г, криницю №1, огорожу №2,3,4, що знаходяться по АДРЕСА_1 і належать іпотекодавцям на праві спільної сумісної власності на підставі рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 4 травня 2005 року у справі №2-851/2005, зареєстрованого в Чернівецькому комунальному бюро технічної інвентаризації 10 травня 2005 року, порядковий номер 10713121, договору про встановлення часток у спільній сумісній власності, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Гандабурою Г.П. від 18 липня 2008 року, зареєстрованого в Чернівецькому комунальному бюро технічної інвентаризації від 22 липня 2008 року №19616621.

Акціонерним товариством «Альфа Банк» в позасудовому порядку звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 квітня 2021 року № 253792796 зареєстровано право власності Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на будинок АДРЕСА_1 .

Згідно із довідкою старостату села Стрілейький Кут Мамаївської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 22 червня 2021 року №5-777 у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

Акціонерним товариством «Альфа-Банк» направлено вимогу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку 5 листопада 2021 року.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18.

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Предметом позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк», тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останнє просило ухвалити судове рішення, є визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 таким, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувало свої вимоги, Акціонерне товариство «Альфа-Банк» зазначало, що набуто право власності на предмет іпотеки будинок АДРЕСА_1 згідно із застереженням в іпотечному договорі, колишній власник ОСОБА_1 та члені його сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 продовжують користуватися будинком, створюють перешкоди у здійснені власником Акціонерним товариством «Альфа Банк» права користування та розпорядження нерухомим майном.

Не заслуговують на увагу посилання Акціонерного товариства «Альфа-Банк» в апеляційній скарзі на неправильне застосування частини 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку», частини 2, 3 статті 109 ЖК Україніської РСР щодо права на інше житло при виселенні.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Кожному гарантується недоторканість житла (стаття 30 Конституції України).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 9 ЖК Української РСР виначено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Право дитини на житло передбачено Конвенцією «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (із змінами, схваленими резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 12 грудня 1995 року).

Відповідно до статті 7 Конвенції «Про права дитини» дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

На підставі статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

За частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), у рішенні від 02 грудня 2010 року Європейського суду з прав людини установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Вимога Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення.

Проте, таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року, справа № 753/72/17.

Судом встановлено, що право власності на будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за Акціонерним товариством «Альфа-Банк» на підставі іпотечного застереження.

У частині першій статті 109 Житлового кодексу України зазначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15).

Ураховуючи наведене, загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, застосовується також при зверненні стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку.

Відповідно до пункту 1.1 договору між Акціонерним комерційним банком «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 , ОСОБА_5 іпотеки від 31 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу Чернівецької області Олексюк С.В. та зареєстрованого в реєстрі за номером 2848, передано в іпотеку наступне майно: житловий будинок літ.А,, літню кухню літ.Б, сарай літ.В, сарай літ.Г, криницю №1, огорожу №2,3,4, що знаходяться по АДРЕСА_1 і належать іпотекодавцям на праві спільної сумісної власності на підставі рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 4 травня 2005 року у справі №2-851/2005, зареєстрованого в Чернівецькому комунальному бюро технічної інвентаризації 10 травня 2005 року, порядковий номер 10713121, договору про встановлення часток у спільній сумісній власності, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Гандабурою Г.П. від 18 липня 2008 року, зареєстрованого в Чернівецькому комунальному бюро технічної інвентаризації від 22 липня 2008 року №19616621.

Отже, предмет іпотеки придбано не за рахунок кредиту, тому виселення можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя Акціонерного товариства «Альфа-Банк», яке є правонаступником Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», останнє було обізнано про наявність обтяжень спірного будинку, який належав на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_1 , його проживання з членами сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у будинку АДРЕСА_1 та наявність у ОСОБА_1 та членів сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відповідних речових прав.

Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника будинку АДРЕСА_1 обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування зазначеним будинком.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутому Акціонерним товариством «Альфа-Банк» на підставі іпотечного договору будинку, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК УРСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо будинок придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Також Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, наслідком чого є виселення у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло, внаслідок яких відповідачі втратять не лише право на користування житлом, а стануть безхатченками.

Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року справа № 753/72/17 дійшов висновку, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК Української РСР мають право на користування таким житлом до моменту виселення із надання їм іншого постійного житла.

Підставою для відмови в позові про виселення є відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, оскільки суд не має повноважень визначати на власний розсуд до якого іншого житлового приміщення має бути виселений мешканець квартири, що є предметом іпотеки, на який звернуто стягнення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 219/4394/16-ц.

У справі докази наявності у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 іншого місця проживання відсутні.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже суд апеляційної інстанції наділений відповідними повноваженнями, які дозволяють йому усунути порушення, допущені судом першої інстанції при розгляді справи, зокрема щодо реалізації принципу змагальності у цивільному процесі, доказування сторонами тих обставин, на які вони посилаються в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні по суті спору.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 27 вересня 2022 року до матеріалів справи приєднано інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 від 21 вересня 2022 року з огляду на виключне значення інформації для правильного вирішення справи.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відсутні відомості про право власності на житло.

Банк, ініціювавши питання про визнання ОСОБА_1 з членами сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, не вказав у позовній заяві іншого житлового приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особам одночасно.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 до моменту їх виселення із надання іншого постійного житла.

Тому право Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на це майно не може бути захищено шляхом визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 , які внаслідок цього стануть безхатченками, що не є справедливим та не відповідає принципу пропорційності з урахуванням усіх обставин справи.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 6 червня 2022 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 6 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Дата складання повного судового рішення 4 жовтня 2022 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді Н.К. Височанська

М.І. Кулянда