Справа №201/2358/22
Провадження № 2/201/1943/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

09 листопада 2022р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі : головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря Помельнікової Я.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И В :

18.04.2022р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку (а.с.№3-9).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.04.2022р. головуючою у справі визначена суддя Ткаченко Н.В. (а.с.№1).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 18.04.2022р. позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання (а.с.№23).

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що йому на праві спільної часткової форми власності належить 3/16 частки квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.06.2016р., виданого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М. Співвласницею квартири є його сестра - ОСОБА_2 , якій належить 1/16 частки цієї квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.02.2016р., виданого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М. Відповідачка хоча і зареєстрована у вказаній квартирі, проте, протягом останніх 19 років фактично у ній не проживає, комунальні послуги не сплачує, в утриманні житла участі не приймає. Враховуючи викладене, просив позовні вимоги задовольнити та визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Підготовче засідання у справі відповідно до положень ст. 197 та п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України було проведено 19.07.2022р. з призначенням справи до судового розгляду (а.с. № 40).

Позивач 09.11.2022р. подав заяву, в якій позов підтримав, просив його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував, а також просив розглянути справу в судовому засіданні 09.11.2022р. за його відсутності та без фіксації судового процесу технічними засобами (а.с.№54).

Відповідачка в підготовчі та судові засідання у справі, які призначалися судом на 02.06.2022р., 19.07.2022р., 04.10.2022р. та 09.11.2022р., неодноразово не з`явилася, про причини своєї неявки суд жодного разу не повідомляла, заяв про розгляд справи за її відсутності не надіслала, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернулася, а також не скористалася правом подачі відзиву на позовну заяву.

Про дату, час та місце розгляду справи відповідачка кожного разу повідомлялася шляхом направлення судових повісток за останнім відомим місцем реєстрації, що підтверджується відповіддю ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 28.04.2022р. (а.с.№26). Втім, до суду повернулися конверти з позначкою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. №29, 34, 45), та з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. №52). Крім того, про дати підготовчого та двох судових засідань відповідачка також була повідомлена шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада України» (а.с №36, 46, 53).

Отже, відповідачка вважається такою, що повідомлена належним чином про дати розгляду справи судом.

Таким чином, з урахуванням заяви позивача від 09.11.2022р. та неявки відповідачки, суд у відповідності до положень ч. 4 ст. 223 та ч. 2 ст. 247 ЦПК України ухвалив у справі заочне рішення суду в судовому засіданні 09.11.2022р. за відсутності обох сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази за правилами ст. 89 ЦПК України, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України закріпив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається на власний розсуд.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.06.2016р., виданого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М., позивач є співвласником 3/16 частки квартири АДРЕСА_1 (а.с. №19).

Співвласницею іншої 1/16 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 13.02.2016р. державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М., є відповідачка по справі - ОСОБА_2 (сестра позивача) (а.с. №18).

Згідно довідки про склад сім`ї та місце реєстрації №33208 від 17.09.2015р., за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. №39).

Завданням цивільного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Обов`язок доказування і подання доказів цей Кодекс покладає на сторін у справі (ст.ст. 81 77 ЦПК України), кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав, серед яких, окрім іншого (п.п.1-10 ч.2 ст. 16 ЦК України) є: визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст.ст. 317, 318, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Конституція України закріпляє право громадян на житло як найважливіше соціально-економічне право.

При цьому, право на житло, як суб`єктивне право, тобто таке, що належить конкретній особі на конкретне жиле приміщення в будинку відповідного житлового фонду, виникає в силу передбачених у житловому законодавстві юридичних фактів і отримує свою конкретизацію та деталізацію у відповідних правовідносинах.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 6 ст. 29 ЦК України передбачено, що фізична особа може мати кілька місць проживання.

По тексту позову ОСОБА_1 повідомляє, що відповідачка є його сестрою. Ці обставини також підтверджуються копіями свідоцтв про право на спадщину за законом від 13.02.2016р. та 29.06.2016р. (а.с. № 18,19).

Позивач стверджує, що його сестра, попри те, що зареєстрована у спірній квартирі, втім, понад 19 років фактично мешкає за іншою адресою.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи те що, відповідачка є співвласником спірної квартири (а.с. №18, 19), а власник квартири має право (а не обов`язок) використовувати помешкання для власного проживання, суд приходить до висновку, що не проживання відповідачки, як співвласника квартири, не впливає на зміст права власності позивача та не може бути підставою для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку.

Суд зауважує про те, що посилаючись на неналежне виконання відповідачкою зобов`язання по утриманню спільного нерухомого майна, позивач має право обрати інший спосіб захисту.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України та приймаючи до уваги те, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати по оплаті судового збору при подачі позову у розмірі 992 грн. 40коп. (а.с. №2) покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 29, 317, 318, 319, 391 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, п.4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, ч.1 ст.280 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 289 ЦПК України, а саме заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Ткаченко Н.В.