ПОСТАНОВА

Іменем України

14 вересня 2022 року м. Кропивницький

справа № 405/3388/21

провадження № 22-ц/4809/869/22

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Чельник О. І., Черненка В. В.,

секретар судового засідання Завітневич О. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Державна казначейська служба України, Кіровоградська обласна прокуратура, Новоукраїнська окружна прокуратура,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 лютого 2022 року у складі головуючого судді Драного В. В.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

17.05.2021 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Кіровоградської обласної прокуратури, Новоукраїнської окружної прокуратури, в якому просила стягнути моральну шкоду в сумі 2000000,00 грн та матеріальну шкоду в сумі 50 000 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 обвинувачувалась у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України у кримінальному провадженні № 0000010 від 18.08.2014 року.

21.07.2015 вироком Маловисківського районного суду Кіровоградської області позивача було визнано винною у вчиненні вказаних правопорушень.

Однак за результатами судового розгляду кримінальної справи в судах першої та апеляційної інстанції 20.01.2020 Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області своїм вироком, залишеним без змін ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 04.08.2020, виправдав її.

Факт постановлення виправдувального вироку в кримінальній справі свідчить про незаконність всіх процесуальних рішень та дій у вказаному кримінальному провадженні, що дає їй право на відшкодування моральної шкоди.

Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності протягом 71,5 місяців позивач зазнала значних моральних страждань, були порушені її нормальні життєві зв`язки та вона була змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначила, що до позивача застосовувався фізичний та психологічний вплив з метою примушування її до зізнання у вчиненні злочину. Також вона була позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, втратила роботу. Факт її обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину набув розголосу серед її родичів, друзів, знайомих, що погіршило відносини з оточуючими, яким вона постійно пояснювала та доводила свою невинуватість.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 лютого 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто із держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 432250,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000010 відносно позивача, та тривалий (більше 5 років) судовий розгляд відповідної кримінальної справи, за наслідками якого позивача виправдано, спричинили позивачу душевні страждання, психологічне напруження, переживання, розчарування, психологічний стрес та відчуття невизначеності, порушення нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від неї вжиття додаткових зусиль для організації свого життя, тобто заподіяли їй моральну шкоду. Поряд з цим, в матеріалах справи відсутні докази фізичного та психологічного впливу, який застосовувався до позивача з метою примушування її до зізнання у вчиненні злочину та наявності причинно-наслідкового зв`язку між втратою роботи та кримінальним провадженням.

Суд визначаючи розмір компенсації моральної шкоди в сумі 6500 грн х 66,5 місяців = 432250 грн, що підлягає стягненню на користь позивача, виходив із норм ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2022 рік».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Державна казначейська служба подала до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування судового рішення в частині задоволених позовних вимог, і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Зазначає, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Вказує, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди (доказів про характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо), стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану), а також за наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди. Всі посилання суду на наявність заподіяної позивачу моральної шкоди за відсутності належних та обґрунтованих доказів наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди, є безпідставними. Ухвалення виправдувального вироку відносно позивача не може бути єдиною та безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а тому факт спричинення такої шкоди незаконними діяннями органів досудового розслідування та прокуратури підлягає доказуванню.

Зазначає, що судом не враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 27.06.2018 по справі № 497/2885/15-ц (провадження № 61-19064св18), згідно якої, Верховний Суд визначив ухваленим з додержанням норм матеріального процесуального права і залишив без змін рішення апеляційного суду в частин відшкодування моральної шкоди, яким для розрахунку відшкодування моральної шкоди застосовано мінімальний розмір заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат у розмірі 1 921.00 гривень.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась відповідно до вимог ст. 128-131 ЦПК України.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника Державної казначейської служби Марченко В. Б., яка підтримала доводи апеляційної скарги, та прокурора Адамову О. О, яка вважала рішення суду першої інстанції законним і обгрунтованим, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

Позивач ОСОБА_1 працювала начальником відділу бухгалтерського обліку Управління соціального захисту населення Маловисківської РДА Кіровоградської області.

18.08.2014 до ЄРДР за № 0000010 було внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

17.09.2014 у газеті «Маловисківські Вісті» (№ 72 (10291) опублікована стаття «Знову «допомогли» працівники УСЗН» за змістом якої в ході досудового розслідування встановлено, що внаслідок зловживання своїм службовим становищем начальником відділу бухгалтерського обліку УСЗН Маловисківської РДА привласнено та розтрачено гроші, які виділяються з Державного бюджету України та призначені як соціальна допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та як державна допомога малозабезпеченим сім`ям у загальному розмірі 16284,53 грн (а.с. 23).

14.01.2015 ОСОБА_1 було вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України у кримінальному провадженні № 0000010 (а.с. 80-90).

Вироком Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 21.07.2015 у справі № 392/443/15-к ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України та призначено покарання за сукупністю злочинів у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати керівні посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, з обліком, збереженням, управлінням та розпорядженням матеріальними цінностями на строк 2 роки. ОСОБА_1 звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком 1 рік та зобов`язано: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції (а.с. 24-28).

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 21.01.2016 вирок Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 21.07.2015 скасовано та призначено новий судовий розгляд у суді першої інстанції (а.с. 29-34).

Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 15.02.2016 у справі № 392/443/15-к призначено підготовче судове засідання за обвинувальним актом відносно ОСОБА_1 (а.с. 35).

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 11.06.2018 подання голови Маловисківського районного суду Кіровоградської області про направлення кримінального провадження на розгляд до іншого суду задоволено, обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0000010 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України направлено для розгляду до Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області (а.с. 37).

12.11.2019 відносно ОСОБА_1 було змінено обвинувачення та складено новий обвинувальний акт, яким її обвинувачено у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України (а.с. 19-22).

В подальшому, вироком Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 20.01.2020 у справі № 392/443/15-к ОСОБА_1 визнано невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України та виправдано її за відсутністю в її діях складу кримінальних правопорушень (а.с. 38-49).

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 04.08.2020 вирок Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 20.01.2020 залишено без змін (а.с. 50-58).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).

Звернувшись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що внаслідок необґрунтованого кримінального переслідування, їй завдано матеріальної та моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на підставі та у порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94 ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону).

Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

У справі, яка переглядається, установлено, що внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та необґрунтованого кримінального переслідування позивачу завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої вона набула на підставі виправдувального вироку Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 20.01.2020, залишеного без змін ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 04.08.2020.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що період перебування позивача під слідством та судом складає 66 місяців та 15 днів, тобто період з 20.01.2015 - вручення повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до 04.08.2020 у - набрання виправдувальним вироком законної сили.

Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2022 року становить 6 500,00 грн.

Таким чином, розмір відшкодування позивачу моральної шкоди не може бути меншим ніж 432250 грн (6 500 грн за 66,5 місяців).

Суд першої інстанції визначив і встановив правильний період перебування позивача під слідством і судом, за який позивач має право на відшкодування моральної шкоди, правильно визначив розмір відшкодування такої шкоди та стягнув компенсацію у розмірі, який не може бути меншим відповідно до норм закону та періоду перебування позивача під слідством і судом.

Частково задовольняючи позов, апеляційний суд правильно виходив з доведеності факту завдання позивачу моральної шкоди у зв`язку з незаконним притягненням її до кримінальної відповідальності, оскільки сам факт притягнення особи до кримінальної відповідальності за злочин (кримінальне правопорушення), вчинення якого не було доведено, є підставою для відшкодування такій особі моральної шкоди.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд врахував конкретні обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, глибину переживань у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, змін у житті, а також засади розумності, виваженості та справедливості.

При цьому суд правильно стягнув компенсацію моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відшкодування моральної шкоди у цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив і дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів у справі, підстави для якої відповідно до ст. 367 ЦПК України відсутні.

З урахуванням вимог ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. І. Чельник

В. В. Черненко