ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5944/22 Справа № 201/4049/21 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни, треті особи - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Управління-служба у справах дітей Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради, про визнання неправомірним та скасування рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л. (далі ПН ДМНО Вдовіна Л.Л.), треті особи - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк»), Управління-служба у справах дітей Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради, про визнання неправомірним та скасування рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень, мотивуючи його тим, що він є власником будинку, розташованого у АДРЕСА_1 , який є предметом договору іпотеки від 28 серпня 2006 року, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ним у якості забезпечення виконання умов кредитного договору №DNP0GK00000055 від 28 серпня 2006 року.

Зазначав, що 09 березня 2021 року йому стало відомо про те, що ПН ДМНО Вдовіною Л.Л. до Державного реєстру речових прав на нерухоме внесені відомості про реєстрацію права власності на будинок за ПАТ КБ «Приватбанк» (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32648131 від 28 листопада 2016 року).

Вказував, що запис №17735970 від 28 листопада 2016 року щодо зміни власника, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,індексний номер 32648131 від 28 листопада 2016 року, є незаконним та таким що підлягає скасуванню, оскільки нотаріусу не було надано документів, передбачених Законами України «Про іпотеку», «Про Державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяження» (рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, договору про задоволення вимог іпотекодержателя), а також Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127.

Посилаючись на те, що на момент внесення реєстрації права власності за банком у будинку разом із ним проживали неповнолітні діти - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Державна реєстрація відбулася без згоди на укладення правочину органом опіки та піклування, що є порушенням прав дітей на житло, та особи, що проживають у будинку не можуть бути виселені без права надання іншого постійного жилого приміщення згідно ст.109 ЖК України, просив визнати неправомірним і скасувати запис про право власності на майно, право власності на суб`єктів (суб`єкта) цього права, форма власності: приватна, за номером запису про право власності 17735970 від 28 листопада 2016 року внесеного до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32648131 від 28 листопада 2016 року щодо зміни власника квартири, типу власності, що розташована у АДРЕСА_1 , ПН ДМНО ОСОБА_4 .

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що діями нотаріуса порушено його право власності, яке є непорушним. У державній реєстрації прав потрібно було відмовити. Звертав увагу на Закон України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Наголошував на тому, що у спірному домоволодінні разом з ним зареєстровані його неповнолітні діти.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

12 вересня 2022 року ОСОБА_1 надав заяву про перенесення судового засідання, мотивуючи її тим, що знаходиться в іншому місті та не має змоги приїхати у судове засідання 13 вересня 2022 року у зв`язку з запровадженням воєнного стану в країні.

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду, належним чином повідомленого учасника справи, не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а оскаржуване рішення підлягає зміні.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом першої інстанції і підтверджується матеріалам справи, що 28 серпня 2006 року між позивачем ОСОБА_1 і ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір №DNP0GK00000055 про надання кредиту у вигляді непоновлювальної кредитної ліні у розмірі 12 000 доларів США на придбання нерухомості.

Відповідно до п.1.3. договору забезпеченням виконання зобов`язань позичальником є іпотека домоволодіння, розташованого АДРЕСА_1 (а.с.1922).

Того ж дня, 28 серпня 2006 року, між ОСОБА_1 і ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки №DNP0GK00000055, посвідчений ПН ДМНО Мошковською Н.М., предметом якого є передання в іпотеку банка вказаного домоволодіння (а.с.1418).

Розділом договору іпотеки «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодателя, продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та ка умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця (п.27). ПН ДМНО Вдовіною Л.Л. до Державного реєстру речових прав на нерухоме внесені відомості про реєстрацію права власності на будинок, розташований у АДРЕСА_1 , за ПАТ КБ «Приватбанк» (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32648131 від 28 листопада 2016 року), згідно із яким за банком зареєстроване право власності на підставі договору іпотеки №8074 від 28 серпня 2006 року (а.с.23-24).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із правомірності рішення, прийнятого ПН ДМНО Вдовіною Л.Л., оскільки нею додержані вимоги Закону України «Про іпотеку» і умови договору іпотеки. Суд не прийняв доводи позивача про те, що підставою скасування оспорюваного запису, крім іншого, є факт проживання і реєстрації у будинку неповнолітніх дітей. Вказав, що спір у позивача виник саме з банком щодо права власності на будинок стосовно реєстрації за банком такого права, проте позивач не висунув позовних вимог до банку. Втім розглядаючи вимоги позивача по суті, суд дійшов висновку, що навіть у разі залучення відповідачем АТ КБ «ПриватБанк», позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на законі.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із даними висновками, виходячи із наступного.

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України, у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частини перша статті 48 ЦПК України).

За теоретичним визначенням «відповідач» це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Частинами першою-другою статті 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Частиною четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18) зроблено правовий висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18).

Статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Способом захисту права є передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права і є результатом діяльності по захисту прав.

Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням та способом захисту права. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе. При цьому необхідно наголосити, що покарання винної особи не входить до мети захисту права у господарських відносинах, а тому не входить до складу способу захисту права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Спір про визнання незаконним рішення про здійснення державної реєстрації речового права на нерухоме майно, має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Приватний нотаріус, як державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі.

Отже, позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора не може бути звернена до приватного нотаріуса, якого позивач визначив відповідачем.

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні, визначені процесуальним законом, підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

З огляду на встановлені обставини справи, зміст та характер відносин сторін, вбачається, що спір виник між ОСОБА_1 та АТ КБ ПриватБанк, а отже позовні вимоги не можуть бути пред`явлені до приватного нотаріуса, якого позивач визначив відповідачем.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову через його недоведеність. Вказавши, що у позивача спір виник саме з банком, проте навіть у разі залучення відповідачем АТ КБ «ПриватБанк», позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Фактично залишивши поза увагою ті обставини, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову.

Встановивши пред`явлення позову до неналежного відповідача, незалучення до участі у справі співвідповідачів, суд апеляційної інстанції, який позбавлений права усунути таке порушення під час апеляційного провадження, відмовляє в задоволенні позову саме із вказаних підстав, тобто не вирішуючи питання по суті спору (постанова Верховного Суду від 21 квітня 2021 року, справа №227/2918/19 (провадження №61-18406св20).

Зважаючи на вищевикладене, апеляційним судом відхиляються як такі, що стосуються спору по суті і не підлягають оцінці, доводи апеляційної скарги позивача про те, що діями нотаріуса порушено його право власності, яке є непорушним та те, що у державній реєстрації прав потрібно було відмовити. Як і посилання на Закон України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, та те, що у спірному домоволодінні зареєстровані неповнолітні діти.

Виходячи із вищевикладеного, суд дійшов правильних в цілому висновків про відмову в позові, разом із тим, мотиви суду щодо відмови в задоволенні позову з підстав його недоведеності, є помилковими.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин та недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст.376 ЦПК України є підставами для зміни його мотивувальної частини.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, перерозподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2022 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

У решті рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.