Постанова

Іменем України

22 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 755/19013/20

провадження № 61-783св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Петрової Олени Олександрівни на постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Андрієнко А. М., Соколової В. В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, стягнення штрафу,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у грудні 2020 року звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на її користь 5 000 грн штрафу.

Зазначений позов ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року.

З 22 жовтня 2019 року ОСОБА_2 припинив проживати у спірній квартирі, вивіз речі та не несе участі у витратах, проте залишається зареєстрованим у ній.

29 травня 2020 року між сторонами укладено договір про поділ спільного майна подружжя, у який 14 серпня 2020 року внесено зміни, згідно з умовами якого їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Також відповідно до умов вищевказаного договору, ОСОБА_2 зобов`язався протягом трьох місяців знятись з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, проте такого зобов`язання не виконав.

Посилаючись на те, що сімейній відносини між ними припинені, у відповідача відсутнє право власності на спірну квартиру, ОСОБА_2 з 22 жовтня 2019 року у квартирі не проживає, просила задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на свою користь штраф у зв`язку із невиконанням зобов`язання, передбаченого договором.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Дніпровський районний суд міста Києва рішенням від 10 серпня 2021 року позов задовольнив.

Визнав ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 штраф за невиконання пункту 6 договору про поділ спільного майна подружжя від 29 травня 2020 року у розмірі 5 000 грн.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 681,60 грн.

Визнаючи ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зареєстрований у спірній квартирі, як член сім`ї, понад один рік без поважних причин не проживає за місцем реєстрації, що підтверджується актом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Воскресенська 12-б» від 16 листопада 2020 року.

Стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 штраф, місцевий суд виходив з того, що умови договору про поділ спільного майна подружжя належним чином не виконані, в передбачені договором строки відповідач не знявся з реєстраційного обліку. Будь-яких доказів на підтвердження вчинення всіх необхідних дії та вжиття всіх достатніх заходів спрямованих на належне виконання зобов`язань, визначених пунктом 6 даного договору відповідачем не надано.

Київський апеляційний суд постановою від 02 грудня 2021 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 20 грудня 2021 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнив частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 серпня 2021 року в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням скасував та ухвалив в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовив.

В іншій частині рішення суду залишив без змін.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та приймаючи в цій частині нову постанову про відмову у задоволенні, апеляційний суд виходив з того, що висновок суду першої інстанції в означеній частині є помилковим, оскільки до 29 травня 2020 року ОСОБА_2 вважався співвласником цього майна, отже пред`явлення вимог на підставі статті 405 ЦК України є передчасними.

Також суд апеляційної інстанції заначив, що само по собі зобов`язання ОСОБА_2 знятись з реєстраційного обліку місця проживання, яке зареєстровано у цій квартирі, протягом трьох місяців з моменту укладення договору, не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням згідно з статтею 405 ЦК України.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача штрафу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що апеляційна скарга не містить доводів в частині вирішення позовних вимог про стягнення штрафу. Висновки суду щодо невиконання зобов`язання, обумовлено умовами договору, заявником не спростовано.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Представник ОСОБА_1 - адвокат Петрова О. О. у січні 2022 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що апеляційний суд помилково скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, не врахував, що відповідач не проживає і немає законних підстав проживати у спірній квартирі, має у власності дві квартири, в яких може реалізувати своє право на проживання та реєстрацію, чинить власнику квартири перешкоди у користуванні нею. Також суд не надав оцінки вимогам про виселення з підстав, передбачених статтею 405 ЖК України.

Суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) та постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18), від 29 січня 2018 року у справі № 766/1955/16-ц (провадження № 61-755св18), від 27 січня 2021 року у справі № 564/1009/19 (провадження № 61-8412св20).

Сторони у справі не є членами сім`ї, оскільки шлюб, укладений між ними, розірвано 12 листопада 2019 року.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 24 лютого 2022 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Дніпровського районного суду міста Києва.

Справа № 755/19013/20 надійшла до Верховного Суду 31 серпня 2022 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Сторони з 12 серпня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року.

Сторони мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 10 грудня 2020 року № 236476577 ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору міни належить квартира АДРЕСА_1 .

Місце проживання відповідача зареєстровано у вказаній квартирі.

Згідно з актом про непроживання особи за місцем реєстрації від 16 листопада 2020 року, складеним мешканцями квартир будинку та затверджений ОСББ «Воскресенська 12-Б», ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає більше року.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 29 травня 2020 року укладено договір про поділ спільного майна подружжя, у який 14 серпня 2020 року внесено зміни шляхом викладу його у новій редакції, згідно з умовами якого квартира АДРЕСА_1 переходить в особисту приватну власність ОСОБА_1 .

Пунктом 6 договору визначено, що ОСОБА_2 у зв`язку із переходом права власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 зобов`язується знятись з реєстраційного обліку місця проживання, яке зареєстровано у цій квартирі, протягом трьох місяців з моменту укладення даного договору.

Пунктом 10 договору визначено штраф у розмірі 5 000 грн у випадку невиконання умов пункту 6 договору.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку (стаття 383 ЦК України).

Статтями 150, 156 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до положень статей 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із положеннями статей 395, 401, 405, 406 ЦК України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Предметом розгляду цієї справи є встановлення обставин про наявність у особи права користування житловим приміщенням.

Апеляційним судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 мала статус спільного майна подружжя, оскільки набута у шлюбі, однак на підставі договору про поділ спільного майна подружжя від 29 травня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , у який внесено зміни 14 серпня 2020 року, сторонами змінено режим спільного майна та спірну квартиру визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 , що не суперечить чинному законодавству.

Встановивши, що ОСОБА_2 до 29 травня 2020 року вважався співвласником квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 з цим позовом звернулася у грудні 2020 року, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про передчасність заявлених позовних вимог з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України.

Також суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що само по собі зобов`язання ОСОБА_2 знятись з реєстраційного обліку місця проживання, яке зареєстровано у цій квартирі, протягом трьох місяців з моменту укладення договору, не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням згідно з статтею 405 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) та постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18), від 29 січня 2018 року у справі № 766/1955/16-ц (провадження № 61-755св18), від 27 січня 2021 року у справі № 564/1009/19 (провадження № 61-8412св20), суд касаційної інстанції відхиляє.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та змінюючи мотиви рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог за первісним позовом про визнання припиненим права користування житлом, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зробила висновок про те, що …[припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, ОСОБА_2 має постійне зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2, спірний житловий будинок має дві житлові кімнати, в одній з яких проживає син сторін, якому на час перегляду справи у касаційному порядку виповнилося 13 років, вона з дитиною змушена проживати у батьків, оскільки окрім спірного житлового будинку іншого житла не має, однак змушена забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для малолітнього сина, який проживає разом з нею].

У постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) Велика Палата Верховного Суду, змінюючи мотиви апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення, зробила висновок про те, що …[у справі, що розглядається, позивач, придбаваючи житло, знав про проживання в ньому відповідача - члена сім`ї колишнього власника цього житла, який є особою з інвалідністю ІІ групи, іншого житла не має та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясував, чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням, то апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про виселення відповідача, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК України не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК України та стаття 405 ЦК України). Разом з тим Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що позивач не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК України, для його виселення відсутні. Апеляційний суд при розгляді справи не звернув уваги на підстави позову та не застосував норми ЖК України та ЦК України, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, хоч зробив правильні висновки по суті вирішеного спору].

У постанові від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18) Верховний Суд виклав висновок, що …[відповідач вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Суди встановили, що позивач є власником спірного житлового будинку. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України].

Верховний Суд у постанові від 29 січня 2018 року у справі № 766/1955/16-ц (провадження № 61-755св18) виклав висновок про те, що…[між сторонами у справі договори найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались, суди дійшли правильного висновку про те, що відповідач, залишаючись зареєстрованою у будинку АДРЕСА_3 , власником якого є позивач, є сторонньою для нього особою, яка перешкоджає позивачу належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушує його права, як власника].

Скасовуючи постанову апеляційного суду та залишаючи в силі рішення місцевого суду, Верховний Суд у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 564/1009/19 (провадження № 61-8412св20 зробив висновок про те, що … [факт переходу права власності спірної квартири до позивача не є безумовною підставою для визнання відповідача такою, що втратила право користування нею, оскільки позивачу при здійсненні купівлі квартири було відомо, що відповідач користується цією квартирою на законних підставах, однак при здійсненні покупки він не виявив розумну обачність, не з`ясував, чи відмовляється відповідачка від свого права користування жилим приміщенням, а навпаки, підписуючи договір-купівлі продажу, погодився, що позивач залишатиметься зареєстрованою у спірній квартирі].

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) … [на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими].

Спір у наведених справах та у справі, що розглядається відрізняється як за предметом доказування, так і за правовим регулюванням, тому висновок апеляційного суду не суперечить правовим позиціям, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Петрової Олени Олександрівни залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров