ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року

справа № 700/3521/15-ц
провадження № 22-ц/821/1296/22
категорія: на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.,

секретаря - Ярошенка Б. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Лисянського районного суду Черкаської області від 09 серпня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Лисянського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з майна,у складі головуючої судді Бесараб Н. В.,

в с т а н о в и в :

14 липня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії.

Заява мотивована тим, що скаржник є боржником на підставі виконавчого листа Лисянського районного суду Черкаської області № 2/700/12/16 від 26 лютого 2016 року про стягнення з нього на користь Одеського державного університету внутрішніх справ боргу у сумі 110 884,18 гривень.

Стягнення боргу проводилося Лисянським РВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області.

У зв`язку з реформуванням системи органів примусового виконання та органів державної виконавчої служби, зміною підпорядкування та найменування відділів державної виконавчої служби, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 17 від 21 січня 2015 року «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції», постанови КМУ № 99 від 11.02.2016 року «Про реформування територіальних органів Міністерства юстиції та розвиток системи надання безоплатної правової допомоги», наказів Міністерства юстиції України № 569/5 від 01 березня 2016 року «Про відділи державної виконавчої служби та відділи державної реєстрації актів цивільного стану» № 571/5 від 01 березня 2016 року «Про Типову структуру головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі», № 1056/5 від 07 квітня 2016 року «Про затвердження Переліку районних, районних у містах, міських містах обласного значення), міськрайонних, міжрайонних відділів державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі» правонаступником Лисянського районного відділу державної виконавчої служби Головного Територіального управління юстиції у Черкаській області у спірних правовідносинах є Лисянський відділ державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

11 квітня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 50763342, в межах якого ним же було накладено арешт на все майно боржника.

27 квітня 2017 року постановою головного державного виконавця Лисянського РВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області виконавчий лист повернуто стягувачові на підстав п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно інформації з Єдиного реєстру боржників встановлено, що виконавчі провадження де є боржником ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на 14 липня 2022 року на примусовому виконанні не перебувають.

Листом від 04 липня 2022 року № 20.10-15/3685 Лисянського ВДВС у Звенигородському районі Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) його повідомлено про те, що підстави для зняття арешту, накладеного у межах виконавчого провадження № 50763342, відсутні.

Крім того, у Лисянському відділі ДВС у Звенигородському районі Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ), відсутні матеріали виконавчого провадження № 50763342, згідно якого було накладено арешт на майно ОСОБА_1 , так як вони знищені.

Відповідно до Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого МЮУ 12 квітня 2012 року № 578/5, строк зберігання Журналу обліку виконавчих проваджень, переданих державному виконавцеві відділу становить 3 роки та документи після закінчення строку підлягають знищенню. Відповідно до Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених Наказом міністерства юстиції України 07 червня 2017 року № 1829/5 (зі змінами), а саме п. п. 1,2 Розділу ХІ строки зберігання виконавчих проваджень переданих до архіву становлять 3 роки та документи після закінчення строку зберігання знищенню.

Постанову про арешт майна боржника винесено 27 квітня 2017 року, тобто в день винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувану.

З урахуванням ст. 39 та ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Вважає, відсутність правових підстав у Лисянського ВДВС у Звенигородському районі Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) зберігати накладений арешт на його майно в силу неможливості виконавчого органу надати документ, яким відповідний арешт було застосовано та існування арешту майна при визнанні Лисянським ВДВС у Звенигородському районі Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) факту завершення виконавчого провадження відносно нього порушує саму мету застосування відповідної процедури. Механізм забезпечення виконання рішення існує, проте провадження в рамках якого його було застосовано завершено, а провадження знищено за строком зберігання.

Крім того, враховуючи, що від дня повернення виконавчого листа стягувачу 27 квітня 2017 року по 04 липня 2022 рік (день отримання відповіді-відмови у знятті арешту від ДВС) минуло понад 5 років, то стягувач втратив своє право примусового стягнення боргу, оскільки пропустив строк на повторне пред`явлення виконавчого листа до виконання передбачений Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, оскільки виконавче провадження щодо нього завершено, матеріали виконавчого провадження знищено, а арешт не знято, то відмова у знятті відповідного арешту порушує його права на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Крім того, накладений у межах виконавчого провадження № 50763342 арешт втратив свою актуальність як засіб забезпечення реального виконання рішення, а тому підстави для продовження його існування відсутні.

Скаржник переконаний, що його права та інтереси порушені, тому просить визнати неправомірною бездіяльність Лисянського ВДВС у Звенигородському районі Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) в рамках виконавчого провадження ВП № 50763342 щодо не зняття арешту з усього майна ОСОБА_1 . Зобов`язати Лисянський ВДВС у Звенигородському районі Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) скасувати арешт з усього майна, що належить ОСОБА_1 , який було накладено постановою про арешт майна боржника від 27 квітня 2017 року у виконавчому провадженні № 50763342

Ухвалою Лисянськорго районного суду Черкаської області від 09 серпня 2022 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Лисянського ВДВС у Звенигородському районі Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) щодо не зняття арешту з майна відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що за період перебування виконавчого документа на виконанні, сума виконавчого збору та витрат виконавчого провадження боржником не сплачені. Будь-які докази виконання рішення суду ОСОБА_1 у скарзі не наведені. Повернення виконавчого документа стягувачу у даній справі на підставі п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає зняття арешту з майна.

Крім того, боржник у своїй скарзі не посилається на жодні відомості та не додає до неї жодних документів, які б свідчили про те, що існують передбачені ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», підстави для зняття державним виконавцем арешту на майно.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, порушено питання про скасування ухвали Лисянського районного суду Черкаської області від 09 серпня 2022 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що накладений арешт порушує його право власності, оскільки арешт майна забезпечує реальне виконання судового рішення в процесі фактичного його виконання органами ДВС тоді як на даний час відсутні правові підстави, зокрема, у Лисянського ВДВС у Звенигородському районі Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) зберігати даний арешт накладений на все його майно при визнанні Лисянським ВДВС у Звенигородському районі Черкаської області ЦМУМЮ (м. Київ) факту завершення виконавчого провадження відносно нього.

У відзиві на апеляційну скаргу представник зацікавленої особи Одеського державного університету внутрішніх справ просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Водночас представником зазначено, що ОСОБА_1 не виконав свого обов`язку щодо виконання рішення, а повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає зняття арешту з майна, у зв`язку з чим вимоги ОСОБА_1 про зняття арешту з майна задоволенню не підлягають.

Згідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що ухвала суду, яка у відповідності до ст. 258 ЦПК України є видом судового рішення, приведеним вимогам в цілому відповідає.

При розгляді справи встановлено, що на виконанні у Лисянському РВ ДВС, у період з 11 квітня 2016 року по 27 квітня 2017 року перебувало виконавче провадження № 50763342 з примусового виконання виконавчого листа № 2/700/12/16, виданого 26 лютого 2016 року Лисянським районним судом Черкаської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Одеського державного університету внутрішніх справ боргу у сумі 110 884, 18 гривень.

11 квітня 2016 року державним виконавцем відділу ДВС Лисянського РУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ЄДРВП № 50763342).

Постановою державного виконавця відділу ДВС Лисянського РУЮ від 27 квітня 2017 року накладено арешт на все майно боржника - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, постановою державного виконавця відділу ДВС Лисянського РУЮ від 27 квітня 2017 року, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернуто виконавчий документ стягувачу, у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі, органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Право на звернення зі скаргою до суду в рамках виконання судового рішення у цивільній справі регламентовано ст. 447 ЦПК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника або про опис та арешт майна боржника. Постанова про арешт майна боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Частинами 1 та 5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначено випадки повернення виконавчого документу стягувачу та вказано, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст. 12 цього Закону.

Згідно ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжив виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Згідно з ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у ч. 6 ст. 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

Частиною 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених ч. 1 цієї статті випадках.

При цьому у ній не зазначено такого випадку, як закінчення виконавчого провадження у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу.

Таким чином, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені ч. 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Як встановлено судом першої інстанції, постановою державного виконавця відділу ДВС Лисянського РУЮ від 27 квітня 2017 року, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернуто виконавчий документ стягувачу, у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

З огляду на викладене, висновок суду про те, що законодавством не передбачено право виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу є правильним, крім того, стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, і боржником за яким є саме ОСОБА_1 .

Зазначена правова позиція узгоджується із висновками постанови Верховного Суду від -06 березня 2019 року у справі № 263/1468/17.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15-г зазначено, що «державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення».

З урахуванням викладеного, правильним є висновок суду першої інстанції, про те, що докази погашення спірного боргу матеріали справи не містять, а з огляду на те, що повернення виконавчого документа стягувачу не є закінченням виконавчого провадження, а рішення суду є невиконаним, підстави для зняття арешту з майна відсутні.

Наведене узгоджується з правовими нормами викладеними у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року в справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18) у якій зазначено, що «згідно зі ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».

Посилання в апеляційній скарзі на безпідставність збереження арешту на майно за відсутності відкритого виконавчого провадження не заслуговують на увагу з огляду на те, що матеріали справи не містять підтверджень того, що виконавче провадження було закінчено, в порядку передбаченому ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені ч. 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження». Що було змістовно аргументовано у змісті оскаржуваної ухвали суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Лисянського районного суду Черкаської області від 09 серпня 2022 року

залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

О. В. Карпенко