ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року м.Суми

Справа №591/7830/20

Номер провадження 22-ц/816/772/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Ткачук С. С.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка була подана його представником адвокатом Верещагіним Дмитром Борисовичем, Сумської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Сумській області та Державної казначейської служби України

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 червня 2022 року у складі судді Сидоренко А.П., ухваленого в м. Суми, повний текст якого складено 23 червня 2022 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Сумській області та Сумської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, свої позовні вимоги мотивував тим, що він став жертвою нападу гр. ОСОБА_2 , який 28 грудня 2017 року близько 13 год. у під`їзді за місцем мешкання позивача завдав йому чисельні удари металевим прутком, спричинивши закритий перелом правої ліктьової кістки. За захистом своїх прав він звернувся до Сумського відділу поліції, яким 05 січня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено кримінальне правопорушення №40000057 за кваліфікацією - ст.122 ч.1 КК України.

Слідчими Сумського міського відділу поліції ГУНП в Сумські області допущено тяганину і непоодинокі порушення кримінально-процесуального законодавства при розслідуванні вказаного провадження. Внаслідок бездіяльності посадових осіб органу досудового розслідування і неналежного використання визначених ст.40 КПК України повноважень, до цього часу не розслідувано обставин вказаного правопорушення, а діям ОСОБА_2 , що заподіяв йому тілесні ушкодження, не надано будь-якої правової оцінки.

Незважаючи на те, що розслідування даного кримінального провадження триває вже майже 3 роки, всупереч вимогам ст.9 КПК України, по даному кримінальному провадженню не забезпечено проведення всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин спричинення позивачу тілесних ушкоджень, внаслідок чого до цього часу по провадженню не прийнято законного та обґрунтованого процесуального рішення. У травні 2019 року відповідачем допущено незаконне закриття кримінального провадження. Лише майже через рік, тобто 05 березня 2020 року заступником керівника Сумської місцевої прокуратури постанову слідчого Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області скасовано. Крім того, частково невиконані письмові вказівки, що надавалися ще 09 квітня 2020 року прокурором Сумської місцевої прокуратури Передерієм В.Г. Зокрема, не виконано пункти 1, 6, 7, 8 щодо звернення до суду з клопотанням про продовження строків досудового слідства; проведення одночасного допиту потерпілого та ОСОБА_2 ; допиту ОСОБА_2 з використанням поліграфу. Також, поза увагою слідчого Зюзька В.С. залишилося і надане 29 жовтня 2020 року представником позивача клопотання про активізацію досудового слідства та проведення певних слідчих дій. Вказує і на допущені при складанні процесуальних документів в рамках кримінального провадження порушення вимог ст.ст.104, 223 КПК України.

При розрахунку розміру завданої йому моральної (немайнової) шкоди він виходить із тривалості часу, упродовж якого не розслідується вчинений стосовно нього злочин, і таке становище залишається поза увагою процесуального керівника, сукупністю завданих бездіяльністю правоохоронних органів - відповідачів життєвих незручностей, а саме: погіршенням психологічного стану здоров`я, додаткових лікувань, напрузі у взаємовідносинах з сусідами, недовіри до дієвості роботи правоохоронних органів та невпевненості у сьогоденні. Більше того, внаслідок дій правоохоронних органів створено видимість його нещирості, а органи прокуратури взагалі піддали сумніву його дієздатність і стан психічного здоров`я.

Посилаючись на вказані обставини, просив стягнути за рахунок Державного бюджету України шляхом списання казначейством коштів із рахунку Державного бюджету у сумі 45000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю відповідачів, а саме слідчими Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області при розслідування кримінального провадження № 40000057 та відсутності дієвого процесуального керівництва Сумської місцевої прокуратури за розслідування даного кримінального провадження.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Відшкодовано за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 4000 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 адвокат Верещагін Д.Б., посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить частково скасувати рішення суду, змінивши суму моральної шкоди, яка підлягає стягненню за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 45000 грн 00 коп.

Свої доводи обґрунтовує тим, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди не є співмірним з негативними наслідками морального характеру від бездіяльності правоохоронних органів. Звертає увагу і на те, що після звернення до суду з цим позовом по кримінальному провадженні не проведено жодної слідчої (розшукової) дії.

ГУНП в Сумській області в доводах апеляційної скарги, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вказує на правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 22 січня 2020 року ( справа №454/1403/17), від 19 березня 2020 року (справа №686/13212/19), від 20 травня 2020 року (справа №337/3375/17), від 03 вересня 2019 року (справа №916/1423/17), від 12 березня 2019 року (справа №920/715/17), в яких йдеться про те, що моральна шкода, з підстав передбачених ст. 1174 ЦК України, підлягає відшкодуванню лише у випадку визнання дій чи бездіяльності посадових осіб незаконними, а також доведення позивачем спричинення йому вказаними діями шкоди. Звертає увагу на те, що сам факт оскарження дій слідчих на стадії досудового розслідування, скасування постанов про закриття кримінального провадження, не пред`явлення підозри, не прийняття остаточного і законного рішення по даному кримінальному провадженню, не свідчить про заподіяння моральної шкоди позивачу і, на думку заявника апеляційної скарги, відсутній причинно-наслідковий зв`язок із заподіяною моральною шкодою.

Зазначає, що в оскаржуваному рішенні не було наведено фактичних обставин та не доведено спричинення шкоди, протиправність поведінки заподіювача та причинний зв`язок між протиправною поведінкою та негативними наслідками, а також не наведено з яких саме міркувань суд виходив, визначаючи розмір моральної шкоди.

В апеляційній скарзі Сумська обласна прокуратура, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення і неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав, передбачених ст.ст. 23, 1174 ЦК України для покладення на відповідачів відповідальності за моральну шкоду, завдану бездіяльністю органу досудового розслідування та прийняттям неправомірних рішень у кримінальному провадженні є необґрунтованими та безпідставними.

Вказує на те, що в установленому законом порядку дії чи бездіяльність органу досудового розслідування неправомірними не визнавалися, а скасування постанови про закриття кримінального провадження та постановлення слідчим суддею ухвали про зобов`язання слідчого розглянути клопотання захисника, не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру.

На переконання заявника апеляційної скарги, судом першої інстанції не було враховано те, що надмірна тривалість досудового розслідування, не є по суті бездіяльністю органу досудового розслідування, а лише свідчить про незгоду позивача із строками розслідування відповідного кримінального провадження. Надання оцінки дотримання строків досудового розслідування відноситься до компетенції прокурора, слідчого судді або суду в рамках кримінального провадження, а не в межах розгляду цивільної справи.

Крім того, звертає увагу на те, що використання бюджетних коштів має бути ефективним, обґрунтованим, справедливим та неупередженим, а безпідставне стягнення коштів з Державного бюджету України, в незалежності від суми, є неприпустимим.

Державна казначейська служба України у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на неправильну оцінку наданих доказів, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Посилається на те, що позивачем не було доведено на доказах спричинення йому діями органів досудового слідства моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір. Вказує і на те, що скасування слідчими суддями процесуальних рішень та прийняття слідчими суддями рішень про зобов`язання слідчими вчинити певні дії, не свідчать про порушень прав позивача, а лише є способом реалізації позивачем свого права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування. Вважає також, що стягнутий розмір моральної шкоди є завищеним.

Представником позивача адвокатом Верещагіним Д.Б. подано відзиви на апеляційні скарги Сумської обласної прокуратури, ГУНП в Сумській області та Державної казначейської служби України, в який посилаючись на безпідставність та необґрунтованість їх доводів, просить ці апеляційні скарги залишити без задоволення.

Від ГУНП в Сумській області надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якій посилаючись на те, що доводи позивача не підтверджуються на доказах, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріли справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що в провадженні СВ Сумського ВП ГУНП в Сумській області перебуває кримінальне провадження №0000057 від 05 січня 2018 року за ч. 1 ст. 122 КК України, розпочате за зверненням ОСОБА_1

05 січня 2018 року ст. слідчим Сумського ВП ГУНП в Сумській області Галевич Р.В. допитано потерпілого ОСОБА_1 , про що складено протокол допиту від 05 січня 2018 року (т. 1, а.с.20-21).

30 жовтня 2018 року слідчим Сумського ВП (м. Суми) ГУНП в Сумській області Пугач І.С. проведено слідчий експеримент за участю ОСОБА_1 (т. 1, а.с.18-19).

Постановою Сумської місцевої прокуратури від 05 березня 2020 року скасовано постанову слідчого Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області Сахнюка М.В. від 04 травня 2019 року про закриття кримінального провадження №0000057 як незаконну; внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

В постанові зазначено, що 28 грудня 2017 року близько 13 год. 10 хв. ОСОБА_1 в під`їзді за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , отримав тілесні ушкодження. Проведення досудового розслідування за вказаним фактом доручено слідчому Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області Сахнюку М.В.

За результатами проведеного досудового розслідування слідчим 04 травня 2019 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Скасовуючи вказану постанову слідчого Сумського ВП ГУНП в Сумській області, заступник керівника Сумської місцевої прокуратури Удовиченко Р.А., зазначив, що вивченням матеріалів перевірки встановлено, що вказане рішення прийнято передчасно та незаконно, оскільки слідчим не виконані необхідні слідчі дії для встановлення істини по справі (т. 1, а.с.9).

09 квітня 2020 року Сумською місцевою прокуратурою дано вказівки слідчому Сумського ВП ГУНП в Сумській області Зюзьку В. по кримінальному провадженню №0000057 від 05 січня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України (в порядку ст. 36 КПК України) виконати ряд слдічих (розшукових) дій, з метою забезпечення повного, всебічного і неупередженого дослідження обставин кримінального правопорушення (т. 1, а.с.10-11).

17 квітня 2020 року слідчим Сумського ВП ГУНП в Сумській області Зюзько В. на ім`я прокурора Сумської місцевої прокуратури Передирія В. надана відповідь на вказівки по кримінальному провадженню №0000057, в якому вказує, що 17 березня 2020 року ним отримано матеріали даного кримінального правопорушення та за дорученням начальника відділення розслідування злочинів скоєних проти життя та свободи Сахнюка М.В. було прийнято дане кримінальне провадження до свого провадження, виконання вказівок неможливо, у зв`язку з переданням 18 березня 2020 року провадження слідчому управлінню ГУНП в Сумській області на перевірку законності прийнятих рішень по ньому (т. 1, а.с. 12).

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 листопада 2020 року скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 , на бездіяльність слідчого Сумського ВП ГУНП в Сумській області, яка полягає у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк задоволено частково. Зобов`язано слідчого Сумського ВП ГУНП в Сумській області у провадженні якого перебуває кримінальне провадження № 0000057 від 05 січня 2018 року за ч.1 ст. 122 КК України, розглянути клопотання від 29 жовтня 2020 року адвоката Верещагіна Д.Б. в інтересах ОСОБА_1 у відповідності до ст. 220 КПК України (т.1, а.с.22-23).

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 березня 2021 року (справа №592/2434/21, провадження №1-кс/592/1313/21) скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Сумського РУП ГУНП в Сумській області, яка полягає у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк задоволено. Зобов`язано слідчого Сумського РУП ГУНП в Сумській області у провадженні якого перебуває кримінальне провадження № 0000057 від 05 січня 2018 року за ч.1 ст. 122 КК України, розглянути клопотання від 23 лютого 2021 року адвоката Верещагіна Д.Б. в інтересах ОСОБА_1 у відповідності до ст. 220 КПК України (т.1, а.с.70).

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 червня 2021 року (справа №592/7289/21, провадження №1-кс/592/3725/21) скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано слідчого, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні №40000057, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 січня 2018 року розглянути клопотання адвоката Верещдагіна Д.Б. в інтересах ОСОБА_1 від 01 червня 2021 року в порядку та строки, встановлені статтею 220 КПК України (т.1, а.с.130).

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 липня 2021 року (справа №592/8092/21, провадження №1-кс/592/4015/21) зобов`язано слідчого СВ Сумського РУП ГУНП в Сумській області Зюзько В.С. розглянути клопотання адвоката Верещагіна Д.Б. в інтересах потерпілого ОСОБА_1 від 03 червня 2021 року про проведення слідчих дій, повідомити адвоката Верещагіна Д.Б. про результати розгляду клопотання (т.1, а.с. 131).

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 вересня 2021 року (справа №592/12385/210, провадження №1-кс/592/5847/21) скаргу адвоката Верещагіна Д.Б. в інтересах ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано слідчого СВ Сумського РУП ГУНП в Сумській області Зюзька В.С. розглянути клопотання №609 від 21 вересня 2021 року представника потерпілого ОСОБА_1 - адвоката Верещагіна Д.Б. про проведення певних слідчих (розшукових) дій по кримінальному провадженню № 40000057, згідно до вимог ст. 220 КПК України (т.1, а.с.190).

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 жовтня 2021 року (справа №592/12444/21, провадження 1-кс/592/5864/21) зобов`язано слідчого Сумського РУП ГУНП в Сумській області Зюзько В.С. упродовж трьох днів з дня отримання копії ухвали Д.Б. про результати розгляду клопотання від 21 вересня 2021 року №608 про вчинення процесуальних дій у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 40000057 від 05 січня 2018 року (т.1, а.с.191).

Сумським відділом поліції ГУНП в Сумській області та Окружною прокуратурою м. Суми на ім`я ОСОБА_1 надавались відповіді про те, що по кримінальному провадженню № 0000057 проводиться досудове розслідування, вживаються заходи для встановлення істини по справі та прийняття остаточного процесуального рішення (т.1, а.с.82-86, 88- 94, 134, 138-139).

Так, 05 березня 2020 року Сумською місцевою прокуратурою на адресу ОСОБА_1 , надіслано повідомлення, в якому зазначається про розгляд його скарги на рішення про закриття кримінального провадження №40000057. У листі зазначається, що вивченням матеріалів перевірки встановлено, що у провадженні слідчого Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області Сахнюка М.В. перебували матеріали кримінального провадження № 0000057 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за фактом спричинення тілесних ушкоджень.

За результатами досудового розслідування слідчим 04 травня 2019 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Перевіривши матеріали кримінального провадження, Сумською місцевою прокуратурою вказане рішення слідчого скасовано, а матеріали кримінального провадження спрямовано керівництву слідчого відділу Сумського ВП ГУНП в Сумській області для організації проведення подальшого досудового розслідування, з одночасним наданням письмових вказівок. При цьому роз`яснено, що статтями 303-307 КПК України передбачено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора (т. 1, а.с. 98).

Листом від 30 березня 2020 року ГУНП в Сумській області повідомило ОСОБА_1 , що за наслідками проведеного дисциплінарною комісією службового розслідування було встановлено в діях слідчого слідчого управління Сумського ВП ОСОБА_4 порушення окремих норм КПК України та до нього застосовані заходи матеріального впливу (т. 1, а.с. 91).

З листа Окружної прокуратури міста Суми від 05 квітня 2021 року, адресованого адвокату Верещагіну Д.Б. слідує, що окружною прокуратурою, за результатами розгляду його скарги та вивчення матеріалів кримінального провадження було встановлено, що досудове розслідування здійснюється слідчим неефективно, з грубим порушенням вимог ст.ст. 2, 9 КПК України. З метою забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування, активізації слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні процесуальним керівником, в порядку ст. 36 КПК України, неодноразово надавалися письмові вказівки слідчому. У зв`язку з недотриманням слідчим розумних строків проведення досудового розслідування, окружною прокуратурою спрямовано лист ГУНП в Сумській області для проведення службового розслідування та притягнення винних до дисциплінарної відповідальності (т. 1, а.с. 134).

На аркушах справи 182-188 міститься медична документація, яка засвідчує факт перебування позивача на обліку у лікаря-кардіолога.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції визнав факт заподіяння моральної шкоди позивачу діями відповідача, а саме винесенням незаконних рішень, тривалої бездіяльності посадових осіб пов`язаних з невиконанням своїх обов`язків, не проведенні комплексу дій передбачених КПК України. Врахувавши те, що позивачеві були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, та відсутність інших доказів на підтвердження немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті, тощо), керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, суд вважав за необхідним стягнути з моральну шкоду у розмірі 4000 грн. 00 коп.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Предметом позову у цій справі є відшкодування моральної шкоди, спричиненої неправомірними діями та бездіяльністю органу державної влади, що здійснює досудове розслідування, то, відповідно до частини шостої статті 1176 ЦК України така шкода відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17).

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи, відповідно, їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим, орган державної влади або орган місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17).

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Згідно з ч.ч 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша статті 10 ЦПК України).

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту узв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява №66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).

Так, за умови встановлення фактів, на які посилається позивач як на підставу позову, а саме на неефективність кримінального провадження, оскільки протягом тривалого часу після початку кримінального провадження досудове розслідування кримінального провадження № 40000057 від 05 січня 2018 року безпідставно було закрито, вказівки процесуального керівника слідчими не були виконані, всі необхідні слідчі дії протягом майже п`яти років не були проведені, то надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю постійного звернення до органів досудового розслідування, прокуратури та суду і, як наслідок, неможливість довести законність вимог.

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обгрунтує її розмір.

У постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 362/15/16-ц зазначено, що «ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови. […] Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо».

У постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі № 646/7015/19 зазначено, що «відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір».

Висновок про можливість відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження викладений у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі № 646/7015/19, який підтриманий Верховним Судом у постановах від 01 грудня 2021 року в справі № 308/14232/18, від 23 лютого 2022 року в справі №646/5368/19.

Судом першої інстанції установлено, що тривале досудове розслідування кримінального провадження № 40000057 від 05 січня 2018 року, необґрунтоване рішення органів досудового розслідування про закриття кримінального провадження, невиконання слідчим наданих процесуальним керівником письмових вказівок, відмови слідчих у проведенні ряду інших слідчих дій для встановлення істини у справі, поза розумним сумнівом, негативно впливають на моральний стан позивача ОСОБА_1 , завдаючи йому моральної шкоди.

Протиправність дій органів досудового розслідування встановлена наведеними ухвалами слідчих суддів, та саме факт необхідності неодноразового оскарження таких дій, доказування своєї правоти, і свідчить про наявність спричинення ОСОБА_1 моральних та душевних страждань та причинно-наслідкового зв`язку між цими протиправними діями органів державної влади та заподіяною шкодою.

Крім того, неефективне проведення досудового розслідування слідчими та недотримання розумних строків проведення досудового розслідування, була встановлена диспицлінарною комісією ГУНП в Сумській області та Окружною прокуратурою міста Суми, за наслідками розляду скарг представника позивача. Доказів на спростування доводів позивача про невиконання слідчим письмових вказівок процесуального керівника, які були надані ще в квітні 2020 року, суду надано не було.

Відтак, оскільки такі порушення права позивача були неодноразовими, тривали значний проміжок часу то колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстції щодо доведення позивачем наявності спричинення йому моральної шкоди.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17).

У частині третій статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

ЄСПЛ вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Колегія суддів вважає, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції врахував глибину фізичних та душевних страждань, завданих ОСОБА_1 , наявність перешкод у реалізації своїх життєвих планів, а також вимоги розумності та справедливості, й дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди частково у розмірі 4000 грн.

Висновок місцевого суду щодо визначеного розміру моральної шкоди є правильним, законним та обґрунтованим. При цьому суд правильно керувався засадами розумності, виваженості та справедливості. Обставини справи в цій частині встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто місцевий суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Зменшуючи розмір морального відшкодування, заявлений позивачем у своєму позові, до 4000 грн., суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що такий розмір відшкодування є достатнім для розумного задоволення потреб позивача.

Доводи апеляційної скарги представника позивача є ідентичними змісту позову та зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції без належного обгрунтування в чому саме було допущено неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Аргументи апеляційних скарг відповідачів про неврахування судом висновків, які були викладені у неведених постановах Верховного Суду є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, не є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідачів та третьої особи з посиланням на відповідні постанови Верховного Суду про те, що скасування судом процесуальних рішень слідчого про закриття кримінального провадження не є безумовною підставою для висновку про порушення прав позивача, оскільки у цій справі правовою підставою для відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень, а саме надмірне тривале досудове розслідування кримінального провадження за заявою ОСОБА_1 , не проведення комплексу дії, передбачених КПК України, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідних посадових осіб, та має наслідком наявність у позивача права на відшкодування моральної шкоди.

Отже, доводи апеляційних скарг учасників справи не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких він дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Крім того, з огляду на те, що ухвалою Сумського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року ГУНП в Сумській області відстрочено сплату судового збору за апеляційний перегляд рішення суду, а доводи апеляційної скарги відповідача відхилені, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, з ГУНП в Сумській області на користь держави належить стягнути судовий в сумі 1261 грн 20 коп.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка була подана його представником адвокатом Верещагіним Дмитром Борисовичем, Сумської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Сумській області та Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 червня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь держави судовий збір у розмірі 1261 гривнь 20 копійок за апеляційний перегляд рішення суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

С. С. Ткачук