Справа № 148/1082/22
Провадження №2/148/425/22
13 вересня 2022 року Тульчинський районний суд Вінницької області в складі: судді Штифурко Л.А.,
секретаря Лиженко Є.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
ОСОБА_1 звернулася в суд з вказаним вище позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.08.2006 належить будинок АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 є сусідом позивачки та зареєстрований в належному їй будинку. Однак відповідач ніколи не проживав та не проживає у вказаному вище будинку, а проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач неодноразово як особисто, так і під час телефонних розмов зверталася до відповідача з проханням добровільно виписатися з належного їй будинку, однак її прохання залишено без задоволення. Останнім часом відповідач взагалі на її дзвінки не відповідає, особистих зустрічей уникає. В позивача склалося важке матеріальне становище, вона має намір вказаний вище будинок продати, а реєстрація відповідача в її будинку значно ускладнює процедуру відчуження. Оскільки вирішити питання в добровільному порядку не вдалось, позивач, посилаючись на те, що реєстрація відповідача в належному йому будинку перешкоджає в повній мірі здійснювати право користування і розпорядження майном, просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .
В судове засідання позивач не з`явилася, хоча про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. В своїй позовній заяві вона просить розглянути справу за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих причин, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового засідання, відзиву не подав.
За таких обставин у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України суд розглянув справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, оскільки позивач не заперечила проти такого порядку вирішення спору.
У відповідності до ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд установив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.08.2006, виданого КП «Тульчинське МБТІ» встановлено, що ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 (а. с. 10) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВЕА №872773, виданого 23.08.2006 державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2000 (а.с. 9).
З довідки № 272 від 18.07.2022, виданої виконкомом Тульчинської міської ради, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , але фактично за вказаною адресою не проживає з 14.12.2020 по даний час (а.с. 12).
З витягу № 55 від 19.07.2022, виданої Відділом центру надання адміністративних послуг Тульчинської міської ради, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 14.12.2020 по т.ч. (а.с. 13).
З аналізу вищевикладеного суд доходить висновку, що житловий будинок відноситься до приватного житлового фонду, користування яким регламентується нормами глави 6 ЖК України та відповідними нормами ЦК України.
Так, статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним.
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.
За змістом ст. 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Вищевказана норма чинного законодавства кореспондується з положенням ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Норми ЦК України регулюють правовідносини щодо проживання та втрати права на користування житлом, що є власністю громадян лише відносно членів сім`ї власника.
Так, відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Главою 6 ЖК України не передбачено законодавчого врегулювання порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина.
Однак, у відповідності до приписів статей 71,72 ЖК України, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані в судовому порядку втратившими право на житлове приміщення, якщо вони без поважних причин не проживали більше 6 місяців в житловому приміщенні.
Ані норми ЦК України, ані норми ЖК України не регулюють цивільні відносини щодо порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина, особами, які не є членами сім`ї власника.
Згідно приписів статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
Отже, враховуючи відсутність правової норми, яка регулює спірні правовідносини, суд застосовує аналогію закону. Суд вважає, що в даному випадку підлягають застосуванню за аналогією положення частини 2 статті 405 ЦК України (як спеціальної норми), а не ст. 72 ЖК України, на які посилається позивач в позовній заяві, оскільки спірний будинок, як установлено, є приватною власністю.
З огляду на викладені обставини, враховуючи, що в ході судового розгляду знайшов своє підтвердження факт непроживання відповідача у спірному будинку більше одного року без поважних причин, суд доходить висновку про обгрунтованість позовних вимог та вважає можливим позов задовольнити.
Судові витрати суд залишає за позивачем, оскільки таке бажання вона висловила в своїй заяві.
Керуючись ст.ст. 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 258, 259, 263, 265, 279, 280-282 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Л.А. Штифурко