ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/934/22 Справа № 201/249/20 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2021 року,

по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського державного аграрно-економічного університету, Верхньодніпровського коледжу Дніпровського державного аграрно-економічного університету про скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2020 року до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Дніпровського державного аграрно-економічного університету, Верхньодніпровського коледжу Дніпровського державного аграрно-економічного університету про скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення, відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровського державного аграрно-економічного університету, Верхньодніпровського коледжу Дніпровського державного аграрно-економічного університету про скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення, відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2021 року просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2021 року, яким в задоволенні позову відмовлено та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

У відзиві Дніпровський державний аграрно-економічний університет в особі Верхньодніпровського коледжу Дніпровського державного аграрно-економічного університету на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2021 року просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є викладачем Верхньодніпровського коледжу Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету та має загальний трудовий стаж 48 років, в тому числі педагогічний 30 років.

25 вересня 2019 року Верхньодніпровським коледжем Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету винесено наказ № 30-К про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани у зв`язку з неналежним виконанням викладачем ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків, передбачених абз. 7,8,13 ч. 2 ст. 54 Закону України «Про освіту» п.п. 3,5 ч. 1 ст. 58 Закону України «Про вищу освіту», абз. 4,6 п.п.4.4, абз. 5,9 п.п.4.4.1 Положення ВКДДАЕУ, п.п. 3.1.7, 3.2.2, 3.2.5, 3.3.4 Правил внутрішнього трудового розпорядку ВКДДАЕУ п.п. 2.31,2.35 Колективного договору ВКДДАЕУ, п. 18 Розділу 1V Посадової інструкції викладача, керуючись ст.ст. 147149 КЗпПУ, п.п.3,4 Розділу 111 Посадової інструкції викладача, пунктом 6.1.2 Положення ВКДДАЕУ застосовано до ОСОБА_1 , дисциплінарне стягнення у вигляді догани (т.1а.с. 7).

З даним наказом позивач ОСОБА_1 була ознайомлена 26 вересня 2019 року (а.с.7 на звороті).

Так, наказом № 128-В від 28 серпня 2019 року ОСОБА_1 надано частину невикористаної щорічної основної відпустки на 29 серпня 2019 рік (т.1а.с. 8).

29 серпня 2019 року складено акт яким директор коледжу Зелений ВМ., голова профспілкового комітету коледжу Чорнойван О.М. та юрисконсульт ОСОБА_2 засвідчили, що 29 серпня 2019 року викладачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 знаходячись в приміщенні коледжу вчинили сварку та виражалися образливими словами в адресу юрисконсульта ОСОБА_2 (т.1а.с.81).

02 вересня 2019 року, з заявою на ім`я директора коледжу звернувся юрисконсульт ОСОБА_2 в якій повідомив, що 29 серпня 2019 року між ним та викладачами ОСОБА_3 , ОСОБА_1 виник конфлікт в ході якого ОСОБА_1 , виражалася образливими словами на його адресу та погрожувала йому, все це супроводжувалося криками зі сторони ОСОБА_1 . Свідками даної сварки були викладачі ОСОБА_4 разом зі своєю неповнолітньою донькою та ОСОБА_5 . Просив розглянути питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани викладачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (т.1а.с. 75-77).

03 вересня 2019 року викладач ОСОБА_4 надала письмові пояснення директору коледжу, які підтвердила в судовому засідання, що 29 серпня 2019 року до юрисконсульта ОСОБА_2 увірвалися викладачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та вчинили сварку, в ході якої голосно обзивали його, все це чула її десятилітня донька яка була налякана даними подіями (т.1а.с.82)

04 вересня 2019 року аналогічні пояснення надала викладач ОСОБА_5 , яка також була допитана судом першої інстанції в якості свідка (а.с. 83)

10 вересня 2019 року позивачем доведено до відома директора коледжу про конфлікт між юрисконсультом та викладачем ОСОБА_3 29 серпня 2019 року в ході якого ОСОБА_2 підвищував голос на викладача, після чого вона разом з ОСОБА_3 покинули його кабінет (т.1а.с.13)

12 вересня 2019 року на засіданні комітету профспілки працівників Верхньодніпровського коледжу ДДАЕУ було розглянуто заяву ОСОБА_6 від 11 вересня 2019 року щодо необхідності захисту його трудових прав у зв`язку з неправомірними діями викладачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за результатами якої: Ухвалили вважати дії ОСОБА_3 та ОСОБА_1 аморальною поведінкою, що не відповідає нормам педагогічної етики та несумісна з посадою викладача; Ухвалили звернутися до адміністрації коледжу з необхідністю правової оцінки дій ОСОБА_3 і ОСОБА_1 та ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства. (т.1а.с. 114)

Даний протокол було отримано ОСОБА_1 28 листопада 2019 року (т.1 а.с. 115)

26 вересня 2019 року складено акт про ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про притягнення її до дисциплінарної відповідальності від 25 вересня 2019 року та роз`яснено юрисконсультом викладачу ОСОБА_1 зміст наказу (т.1 а.с. 116-117)

07 жовтня 2019 року позивач звернулася до ректора ДДАЕУ зі скаргою стосовно винесення наказу про застосування до неї догани (т.1 а.с. 9-10).

Після розгляду скарги ОСОБА_1 на засіданні робочої групи 05 листопада 2019 року комісією було рекомендовано директору Верхньодніпровського коледжу ДДАЕУ призупинити дію наказу «Про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани», матеріали передати на додатковий розгляд директору спільно з профспілковим комітетом коледжу після чого прийняти коректне рішення в межах своїх повноважень (т.1а.с. 11)

29 листопада 2019 року директором коледжу надано відповідь позивачу стосовно відсутності підстав для скасування наказу або визнання його нечинним, а також про можливість передачі даного спору на розгляд до суду (т.1а.с. 12).

Право на працю є основним конституційним правом громадян України. Згідно зі статтею 43 Конституції України право на працю визначається за кожною людиною і становить собою можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Стаття 55 Конституції України кожному гарантує право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб

У відповідності до норми статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця (стаття 139 КЗпП України).

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано дисциплінарне стягнення (частина перша статті 147 КЗпП України).

Відповідно до частини третьої статті 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Складовими дисциплінарного проступку, що характеризують його об`єктивну та суб`єктивну сторони, є: дії (бездіяльність) працівника; невиконання або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між його діями (бездіяльністю) та невиконанням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність роботодавцем наявності будь-якої з цих складових виключає наявність дисциплінарного проступку (висновок Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 712/6576/17).

При цьому суд касаційної інстанції зауважив, що саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

Згідно до положень частини першої статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен затребувати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Так, на підтвердження вчинення позивачем дисциплінарного проступку відповідачем надано акт від 29 серпня 2019 року, яким директор коледжу Зелений ВМ., голова профспілкового комітету коледжу ОСОБА_7 та юрисконсульт ОСОБА_2 засвідчили, що 29 серпня 2019 року викладачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 знаходячись в приміщенні коледжу вчинили сварку та виражалися образливими словами в адресу юрисконсульта ОСОБА_2 (а.с.81). Дані обставини також в суді першої інстанції у судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5

02 вересня 2019 року, з заявою на ім`я директора коледжу звернувся юрисконсульт ОСОБА_2 в якій просив розглянути питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани викладачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

10 вересня 2019 року ОСОБА_1 доведено до відома директора коледжу про конфлікт між юрисконсультом та викладачем ОСОБА_3 , а 12 вересня 2019 року на засіданні комітету профспілки працівників Верхньодніпровського коледжу ДДАЕУ було розглянуто заяву ОСОБА_6 від 11 вересня 2019 року та ухвалено вважати дії ОСОБА_3 та ОСОБА_1 аморальною поведінкою, що не відповідає нормам педагогічної етики та несумісна з посадою викладача; ухвалили звернутися до адміністрації коледжу з необхідністю правової оцінки дій ОСОБА_3 і ОСОБА_1 та ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про освіту» педагогічні працівники зобов`язані сприяти розвитку здібностей здобувачів освіти, формуванню навичок здорового способу життя, дбати про їхнє фізичне і психічне здоров`я; дотримуватися академічної доброчесності та забезпечувати її дотримання здобувачами освіти в освітньому процесі та науковій діяльності; дотримуватися педагогічної етики; додержуватися установчих документів та правил внутрішнього розпорядку закладу освіти, виконувати свої посадові обов`язки. Педагогічні, науково-педагогічні та наукові працівники мають також інші права та обов`язки, передбачені законодавством, колективним договором, трудовим договором та/або установчими документами закладу освіти. Особи, винні в порушенні цієї статті, несуть відповідальність згідно з законом.

Статтею 58 Закону України «Про вищу освіту» визначено обов`язки науково-педагогічних, наукових і педагогічних працівників, а саме: дотримуватися норм педагогічної етики, моралі, поважати гідність осіб, які навчаються у закладах вищої освіти, дотримуватися статуту закладу вищої освіти, законів, інших нормативно-правових актів.

Пунктом 4.4 та п.п. 4.4.1 Положення Верхньодніпровського коледжу Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету встановлено, що педагогічні працівники зобов`язані дотримуватися норм педагогічної етики, моралі; захищати молодь від будь - яких форм фізичного чи психічного насильства, дотримуватись законодавства України, положення Колективного договору та Правил внутрішнього трудового розпорядку коледжу.

Згідно підпункту 3.1.7 Правил внутрішнього розпорядку Верхньодніпровського коледжу Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету педагогічні працівники коледжу зобов`язані застерігати себе від вчинків, які заважали б іншим працівникам виконувати їх посадові обов`язки, від створення у колективі конфліктних ситуацій.

Підпункт 3.2.5 Правил зазначає, що педагогічні працівники коледжу зобов`язані неухильно дотримуватись правил педагогічної етики і моралі , поважати людську гідність, сприяти створенню нормального морально психологічного клімату в колективі.

Відповідно до пунктів 7.1 та 7.2 Правил передбачено, що при порушенні трудової дисципліни, невиконання або при несумлінному ставленні до своїх функціональних обов`язків на працівника може бути накладене дисциплінарне стягнення або застосовуватися заходи громадського впливу, За порушення трудової дисципліни адміністрація коледжу може застосувати такі дисциплінарні стягнення: догана, звільнення з роботи.

Пункти 2.31 та 2.35 Колективного договору передбачають, що педагогічні працівники зобов`язані дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, сумлінно виконувати свої обов`язки, додержуватися трудової дисципліни; дотримуватися норм педагогічної етики, моралі, поважати гідність студентів коледжу, прививати їх любов до України.

Відповідно до пункту 18 розділу 1V Посадової інструкції викладача, викладач зобов`язаний дотримуватися норм педагогічної етики і моралі.

У подібній за характером правовідносин справі № 6-248цс14 Верховний Суд України за наслідками її розгляду сформував правову позицію, згідно з якою роз`яснив, що працівники, які виконують виховну функцію, вчитель, педагог, вихователь зобов`язані бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді. Унаслідок цього, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за пунктом 3 статті 41 КЗпП України.

З Правилами внутрішнього розпорядку позивач була ознайомлена 08 січня 2015 року, з посадовою інструкцією викладача - під підпис 23 червня 2015 року, а колективний договір є доступним на сайті коледжу, окрім того ОСОБА_1 була ознайомлена з ним на Загальних зборах 14 листопада 2018 року.

Однак в порушення вищезазначених норм позивачем 29 серпня 2019 року було вчинено дії які порушують норми педагогічної етики та моралі, зокрема гуманізму, толерантності, поваги та гідності.

Стосовно посилань позивача на те, що 29 серпня 2019 року вона знаходилась у щорічній відпустці, а тому її не може бути притягнуто за неналежне виконання її посадових обов`язків, суд першої інстанції зазначив наступне.

Так, 29 серпня 2019 року ОСОБА_1 перебуваючи в кабінеті юрисконсульта, порушила трудову дисципліну та вчинила проступок який порушує норми педагогічної етики та моралі. Обов`язок дотримуватись норм моралі є одним з основних посадових обов`язків викладача, який закріплений в законах України, локальних актах коледжу та посадовій інструкції викладача. А отже в нашому випадку аморальний проступок викладача є не тільки додатковою підставою для звільнення працівника, але і неналежним виконанням посадових обов`язків та підставою для догани.

Аморальним проступком є винне діяння що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції, тим самим дискредитуючи службово виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб.

Відповідно до п. 27 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлено, що з підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи (п.3 ст.41 КЗпПУ), можуть бути звільненні лише вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи. Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті).

Дана позиція зазначена і в постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-3135цс16.

На переконання суду першої інстанції, у директора коледжу було достатньо підстав для висновку, що своєю поведінкою позивач скомпрометувала себе та порушила норми моралі. Обставини конфлікту, про які йшлось, позивачем в порядку ч. 1 ст. 149 КЗпП України жодним чином спростовані не були.

Так само, обставини цього конфлікту у встановленому процесуальним законом порядку позивачем в ході судового розгляду в суді першої інстанції не спростовані. Належних та допустимих доказів протилежного суду першої інстанції не представлено. Дії, позивача безперечно свідчать про ігнорування вимог суспільної моралі та є несумісні із виховною функцією педагога.

В такому випадку, наказ про застосування заходу дисциплінарного стягнення відповідає вимогам трудового законодавства, процедура його винесення дотримана, ступінь тяжкості враховано та на переконання суду він достатньою мірою відповідає вжитим заходам дисциплінарного стягнення, строки не порушенні, і тому, оскаржуваний наказ не може визнаватись незаконним та не підлягає скасуванню.

Щодо висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди,колегія суддів вважає правильним з наступних підстав.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Пунктом 3 Пленуму Верховного суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В той же час, п. 4 вказаної Постанови Пленуму передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, а саме, наявність вини особи, яка завдала таку шкоду.

Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювана та вина останнього в її заподіянні.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку,що позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів, що підтверджують спричинення їй моральних страждань та в чому полягали її моральні страждання.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Судом врахована позиція Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не звернув уваги, що адміністрація коледжу при винесенні догани не врахувала заслуги та відзнаки ОСОБА_1 , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки при винесенні оскаржуваного наказу адміністрацією коледжу враховано заслуги та відзнаки ОСОБА_1 , ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника, та застосовано менш суворий захід дисциплінарної відповідальності - догану, оскільки за порушення норм моралі педагогічним працівником чинне законодавство передбачає звільнення.

Доводи апеляційної скарги, що позивач 29 серпня 2019 року офіційно за наказом перебувала у відпустці, а тому не могла бути притягнута до дисциплінарної відповідальності, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки притягнення до дисциплінарної відповідальності допускається за вчинення проступку, як при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ним, вчинення такого проступку в громадських місцях або побуті.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова