КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 752/16072/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5014/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Петренко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

04 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Семенюк Т.А.

Суддів: Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

при секретарі - Стешенко М.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві, справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Місто для людей Київ» про визнання договору недійсним,-

В С ТА Н О В И В:

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись в обґрунтування позовних вимог на те, що ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» мешканцям житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , в якому позивач придбав квартиру, без колегіального рішення на зборах мешканців, без жодного вибору, без можливості вільного волевиявлення, що є обов`язковою умовою будь-якого договору,було нав`язано свою компанію відповідача та вказано укласти з нею договір, лише після чого видали ключі від квартири, за яку ОСОБА_1 сплатив повну її вартість. А тому лише з метою отримання ключів від власної квартири, за яку сплатив повну її вартість ще в лютому 2016 року, щоб не зрізати петлі, не пошкодити вхідні двері до квартири, не ламати замок, ним 16.08.2017 року були надані відповідачем копії документів, а відповідач, в особі жінки, видав підписаний зі свого боку договір № О-1-193 про управління будинком, відшкодування витрат на комунальні послуги та послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території.

Вказаний договір позивач не підписував та волевиявлення на його укладення не мав.

Жодного вибору обслуговуючої будинок компанії мешканцям надано не було, хоча відповідно до ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Натомість, протиправно, фактично, шляхом тиску та маніпуляції, під умовою невидачі ключів від власної квартири, за яку він сплатив власні гроші, повну вартість, його було примушено надати документи та взяти екземпляр спірного договору.

Вказане суперечить ч. 3 ст. 203 ЦК України - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Зазначав, що ТОВ «Місто для людей Київ», не має ліцензій на надання таких послуг, які зазначив в п. 1.2. Розділу 1 спірного договору «Предмет договору», а саме не має ліцензій на здійснення водопостачання та водовідведення, централізованого опалення та електропостачання, тобто відповідачем умисно було введено позивача в оману щодо предмета спірного договору, а сам спірний договір не спрямований на реальне настання правових наслідків.

У зв`язку із викладеним просив визнати недійсним з 16.08.2017 року договір № О-1-193 про управління будинком, відшкодування витрат на комунальні послуги та послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території між ТОВ «Місто для людей Київ» та ОСОБА_1 та стягнути судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Місто для людей Київ» про визнання договору недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суддя суду першої інстанції порушила принцип змагальності сторін, рівності прав і обов`язків, адже позбавляючи позивача засобів доказування, суддя, на думку апелянта надала явну перевагу.

Зазначив, що Договір про управління будинком, відшкодування витрат на комунальні послуги та послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території підписано відповідачем з порушенням ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України, тобто, особою, яка немала необхідного обсягу дієздатності, а саме договір підписано якоюсь жінкою.

Також, апелянт зазначає, що він не мав вільного волевиявлення на підписання Договору, чим було порушено ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України.

13 червня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 в інтересах ТОВ «Місто для людей Київ» на апеляційну скаргу, в якій представник відповідача просив залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вважаючи, що суд першої інстанції належним чином дослідив усі докази матеріалів справи та ухвалив обґрунтоване, повне та законне рішення, посилаючись на те, що Договір зі сторони ТОВ «Місто для людей Київ»,підписаний ОСОБА_3 , який на той час був директором вказаного товариства та мав повноваження на підписання договорів зі споживачами. ОСОБА_1 була надана згода на укладення договору з ТОВ «Місто для людей Київ», що підтверджується його підписом на договорі про управління будинком, відшкодування витрат на комунальні послуги та послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території № О-1-193 від 16.08.2017 року позивачем, право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано 18.05.2018 року, однак, 08.02.2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № I4359/PH-K, на підставі якого у позивача виникли майнові права на квартиру АДРЕСА_3 .

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 .

08.02.2016 рокуміж позивачем та ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» було укладено договір про придбання майнових прав на вказану квартиру.

Як зазначає ОСОБА_1 ,в лютому 2016 року ним була сплачена повна вартість за квартиру АДРЕСА_2 .

16.08.2017 рокуміж ОСОБА_1 та ТОВ «Місто для людей Київ» було укладено договір № О-1-193 про управління будинком, відшкодування витрат на комунальні послуги та послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території (а.с.8-10).

Позивач стверджує, що від імені відповідача директора ОСОБА_3 , вказаний спірний договір в його присутності було підписано іншою особою.

В той же час, відповідно до наказу № 3/К від 22.05.2017рокуОСОБА_3 призначено керівником ТОВ «Місто для людей Київ» та він приступив до виконання обов`язків з 22.05.2017 року (а.с.46, 47).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору № О-1-193 від 16.08.2017 рокує необґрунтованими, не підтвердженими допустимими та належними доказами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц та пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18).

Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так самовстановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)).

Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)).

У рішенні від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" ЄСПЛ зазначав, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Статтею 16 Цивільного кодексу України, визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння способу захисту, як визнання правочину недійсним є усталеним у судовій практиці, тому у кожному випадку цієї категорії справ суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Згідно із статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписами статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Частиною другою статті 207 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію

Верховний Суд у постанові у справі № 922/109/19 від 03.10.2019 зазначив, що позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору (договорів) недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину (правочинів).

Як встановлено судом і не заперечується сторонами, 08 лютого 2016 року між ПАТ «ХК Київміськбуд» та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі - продажу майнових прав № 14359/РН-К та за актом прийому передачі від 10 січня 2018 року передано квартиру АДРЕСА_4 ).

16 серпня 2017 року між ТОВ «Місто для людей Київ» та позивачем було укладено Договір № 0-1-193 про управління будинком, відшкодування витрат на комунальні послуги та послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території.

Позивачем до позову додано копію договору від 16 серпня 2017 року, яка містить підпис лише директора ТОВ «Місто для людей Київ». Однак, з наданоговідповідачем оригіналудоговору № 0-1-193, який був оглянутий як в суді першої, так і апеляційної інстанції,вбачається, що договірбувпідписанийдиректором ТОВ «Місто для людей Київ» ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони.

Колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 даний договір не підписував, оскільки це спростовується матеріалами справи.

Відповідно до наказу №3/к від 22 травня 2017 року та протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Місто для людей Київ» №2 від 19 травня 2017 року, ОСОБА_3 прийнятий на роботу директором ТОВ «Місто для людей Київ» з 22 травня 2017 року, а відтак був уповноваженою особою на підписання договорів із споживачами.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно з ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги, що договір від імені відповідача був підписаний не ОСОБА_3 , а іншою особою (жінкою), оскільки представник відповідача наполягав, що договір підписано уповноваженим представником, ТОВ «Місто для людей Київ» визнає та виконує даний договір в повному обсязі.

Належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами (п. 1 ч. 2 ст. 76 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що доказів того, що договір не було укладено, оскільки не було підписано повноважними на те особами, з боку виконавця послуг - невідомою особою, а зі сторони споживача взагалі не підписувався, в розумінні ст. ст. 76-80 ЦПК України позивачем надано не було.

Твердження апелянта щодо того, що ОСОБА_1 не мав наміру укладати спірний договір, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, оскільки судом встановлено, що позивач отримував послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не мав ліцензії на здійснення послуг з водопостачання та водовідведення, централізованого опалення та електропостачання, відхиляються колегією суддів як необґрунтовані, з огляду на таке.

Відповідно п.1.1 Договору, предметом договору є надання виконавцем та оплата споживачем за нормативно встановленими тарифами послуг з управління, утримання будинку та прибудинкової території, житлово-комунальних послуг (холодне водопостачання та водовідведення, гаряче водопостачання (за технологічної можливості) та водовідведення гарячої води, централізоване опалення в опалювальний період, електропостачання, послуг по санітарно-технічному обслуговуванню будинку і технічному обслуговуванню ліфтів, вивозу побутових відходів та інше.

Судом встановлено, що відповідач не проводить господарську діяльність з виробництва теплової енергії та постачання теплової енергії, з централізованого водопостачання та водовідведення, та діяльність у сфері енергетики, а здійснює управління будинком АДРЕСА_5 .

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 25 «Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції, що діяла на момент укладання договору, ТОВ «Місто для людей Київ» мало право на укладання спірного договору.

Відповідно п.1.2 Договору, сторони дійшли згоди, що у зв`язку із відсутністю у споживача прямих договорів з постачальниками послуг по холодному водопостачанню та водовідведенню, водовідведенню гарячої води, гарячому водопостачанню, централізованому опаленню в опалювальний період, електропостачанню, до моменту укладення споживачем прямого договору з постачальником відповідного виду послуг, виконавець забезпечує надання споживачу вищезазначених послуг, а споживач оплачує вартість наданих послуг виконавцю відповідно до виставлених рахунків по тарифам, які встановлені для постачальників послуг для населення.

Згідно п. 3.4.3 Договору, ТОВ «Місто для людей Київ» було укладено договори з виробниками та постачальниками житлово-комунальних послуг.

Пунктом 7.5 Договору передбачено, що у разі укладення Споживачем прямого договору з постачальником послуг з холодного водопостачання та водовідведення, водовідведення гарячої води, гарячого водопостачання, централізованого опалення в опалювальний період та електропостачання, зобов`язання за відповідним видом житлово-комунальних послуг, зазначених в цьому пункті вважаються припиненими, за виключенням зобов`язань Споживача пов`язаних зі сплатою заборгованості по платежах Споживача за цим Договором.

Згідно ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право розірвати договір про надання комунальної послуги, попередивши про це виконавця відповідної комунальної послуги не менш як за два місяці до дати розірвання договору, за умови допуску виконавця для здійснення технічного припинення надання відповідної послуги, складати та підписувати акти-претензії у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їхніх споживчих властивостей та перевищенням строків проведення аварійно-відновних робіт.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та не впливають на його правильність.

Судомпід час розгляду даного спору не встановлено обставин щодо наявності чи відсутності у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірних правочинів, що є передумовою для звернення з позовом до суду, а позивач не надав суду обґрунтованих доказів того, що спірний договір суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, також не надав докази того, що договір з боку відповідача підписаний не уповноваженою особою.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст виготовлено 12 жовтня 2022 року

Головуючий

Судді