Справа № 456/1375/20 Головуючий у 1 інстанції: Гула Л.В.
Провадження № 22-ц/811/2693/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

при секретарі Ждан К.О.

з участю представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 20000 доларів США, а також 14619,10 грн. процентів за користування позикою, 8940,72 грн. 3% річних за прострочення виконання зобов`язань та 82396,60 грн. пені, поклавши на відповідача судові витрати по справі.

В обгрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що 01.07.2019 між ним та відповідачем укладено договір позики № 01/07/19-2, відповідно до п. 1 якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 20000,00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк до 30.08.2019 включно. Так, 01.07.2019 позивачем передано відповідачу грошові кошти у борг, останній видав боргову розписку у двох примірниках, один з яких відповідно до вищевказаного договірного положення передано позивачу на зберігання до повного виконання відповідачем зобов`язань за договором позики. На день подання позовної заяви відповідачем не виконано обов`язку з повернення коштів позивачу в обумовленій сумі. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача як кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконано. У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання відповідач повинен сплатити проценти за користування позикою за період з 01.07.2019 до 30.08.2019 у розмірі 14619,10 грн., 3% річних від суми боргу за весь час прострочення, тобто з 31.08.2019 по 06.04.2020, що становить 8940,72 грн., та пеню за порушення зобов`язання у розмірі 82396,60 грн. за період з 31.08.2019 по 06.04.2020.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 травня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 ; паспорт НОМЕР_1 , виданий Стрийським МВ УМВС України у Львівській області 23.11.1999, РНОКПП НОМЕР_2 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ( АДРЕСА_2 ; паспорт НОМЕР_3 , виданий Стрийським МРВ УМВС України у Львівській області 02.07.2002, РНОКПП НОМЕР_4 ) 20000 (двадцять тисяч) доларів США боргу за договором позики, 14619,10 грн. (чотирнадцять тисяч шістсот дев`ятнадцять гривень 10 копійок) процентів за користування позикою, 8940,72 грн. (вісім тисяч дев`ятсот сорок гривень 72 копійки) - три відсотки річних, 82396,60 грн. (вісімдесят дві тисячі триста дев`яносто шість гривень 60 копійок) пені та 6534,20 грн. (шість тисяч п`ятсот тридцять чотири гривні 20 копійок) сплаченого судового збору.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3 .

Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Вважає, що суд першої інстанції обмежився лише доказами, наданими позивачем, при цьому жодним чином не надав оцінку доказам, наданим відповідачем.

Зазначає, що в кінці серпня 2019 року відповідач ОСОБА_3 за допомогою своєї дружини ОСОБА_4 повністю виконав взяті на себе обов`язки та повернув позивачу грошові кошти в сумі 20 000,00 доларів США, натомість ОСОБА_1 повернув дружині відповідача оригінал боргової розписки від 01.07.2019 року, яка була оглянута в судовому засіданні, та той факт не заперечив та не спростував позивач. Окрім цього, зазначає, що згідно висновку по перевірці матеріалів ЖЄО № 13585 від 26.11.2019 року, працівники Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області у ході проведення перевірки встановили, що в кінці серпня 2019 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 повністю виконали взяті на себе зобов`язання та повернули гр. ОСОБА_1 усі грошові кошти, натомість ОСОБА_1 повернув їм оригінал боргової розписки від 01.07.2019 року. Дані обставини додатково підтверджуються поясненнями гр. ОСОБА_3 від 05.12.2019 року, які надані працівникам Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області. Вважає, що ОСОБА_1 повністю погодився з висновком по перевірці матеріалів ЖЄО № 13585 від 26.11.2019 року, а також мотивами, які були встановлені в ході проведеної перевірки, оскільки не оскаржував зазначений висновок в порядку передбаченому КПК України до Стрийського міськрайонного суду Львівської області. Окрім того, зазначає, що гр. ОСОБА_1 визнав в судовому засіданні 26.02.2021 року, що оригінал боргової розписки від 01.07.2019 року знаходиться у ОСОБА_3 .

Окрім того, не погоджується з мотивами суду, про те, що позивач в момент передачі коштів відповідачу, передав один примірник договору позики та розписки, що не відповідає дійсності та суперечить матеріалам справи, показам ОСОБА_5 та поясненням ОСОБА_1 , який пояснив про те, що йому невідомо, чому оригінал розписки знаходиться у ОСОБА_3 .

Звертає увагу, що позивач відмовився бути допитаним в якості свідка, та не міг пояснити, що оригінал розписки робить у відповідача. Окрім того, позивач та його представник заперечили щодо можливого призначення технічної експертизи оригіналів розписок, наявних у позивача та відповідача, із з`ясуванням питань про те, чи в один період, на одному принтері та аркушах були виготовлені вказані розписки.

Просить рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

10 грудня 2021 року від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Вважає, що доводи апеляційної скарги не містять обгрунтувань порушень чи неправильного застосування норм матеріального або процесуального права. Зазначає, що твердження відповідача про відсутність заборгованості з посиланням на те, що ним нібито повернуто кошти в сумі 20 000 доларів США не заслуговують на увагу, оскільки не знайшло свого підтвердження, доказів повернення коштів отриманих в якості позики відповідач суду не надав. Стверджує, що наявність примірника оригіналу боргової розписки у позивача, як кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане у визначеному договором та законом порядку. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 , а рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 травня 2021 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає до задоволення із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що відповідачем не надано доказів на підтвердження відсутності заборгованості за договором позики, а наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачем не спростований.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що відповідно до договору позики № 01/07/19-2 від 01.07.2019 ОСОБА_1 (позикодавець) передає у власність ОСОБА_3 (позивальнику) грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк до 30.08.2019 включно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позичальником позикодавця борговою розпискою, оригінал якої зберігається у позикодавця до повного виконання зобов`язань за цим Договором. Договір складений у двох примірниках для кожної із сторін, що мають однакову юридичну силу.

Відповідно до боргової розписки від 01.07.2019 ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 20000 доларів США та зобов`язався повернути отримані в борг грошові кошти в строк до 30.08.2019. У випадку несвоєчасного повернення грошових коштів ОСОБА_3 сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочки, від несплаченої суми за весь період прострочки.

26.11.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області із заявою, в якій просить вжити заходи до ОСОБА_3 , який 01.07.2019 позичив у нього грошові кошти в сумі 20000 доларів США та не повернув, а також до його дружини ОСОБА_4 , яка 01.07.2019 року позичила у нього грошові кошти в сумі 20000 доларів США та не повернула, що підтверджується борговими розписками. На прохання добровільно повернути кошти вказані особи не реагують.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань перед позикодавцем ОСОБА_6 за договором позики, укладеним у письмовій формі, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та йогоумов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштіввід позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції установивши, що 01.07.2019 між сторонами укладено договір позики № 01/07/19-2. 01.07.2019 позивачем передано відповідачу грошові кошти у борг у розмірі 20000 доларів США, останній видав боргову розписку у двох примірниках, один з яких відповідно до умов вищевказаного договору передано позивачу на зберігання до повного виконання відповідачем зобов`язань за договором позики, на день подання позовної заяви відповідачем не виконано обов`язку з повернення коштів позивачу в обумовленій сумі, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що кінці серпня 2019 року відповідач ОСОБА_3 за допомогою своєї дружини ОСОБА_4 повністю виконав взяті на себе обов`язки та повернув позивачу грошові кошти в сумі 20 000,00 доларів США є безпідставними, не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами.

Разом з тим, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги, що позивач ОСОБА_1 повернув дружині відповідача ОСОБА_4 оригінал боргової розписки від 01.07.2019 року, яка зберігалась у позивача по справі, а відтак ОСОБА_3 в силу ч. 3 ст. 545 ЦК України, повністю виконав взяті на себе зобов`язання, оскільки матеріалами справи встановлено та підтверджено в судовому засіданні, що таких боргових розписок було дві, по одній у кожної із сторін, як у позивача, так і у відповідача, що ОСОБА_3 визнав в судовому засіданні, а також судом встановлено, про наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, що свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Отже, наявність у позивача оригіналу розписки відповідача про одержання 20 000 доларів США із зобов`язанням повернути їх беззаперечно вказує на те, що ОСОБА_3 не виконав зобов`язання щодо повернення одержаних за договором позики коштів.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Отже, судом правильно застосовано положення частини другої статті 625 ЦК України та стягнуто з відповідача на користь позивача 3 % річних, оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання, не повернувши позику у передбачений договором строк.

Судом першої інстанції правильно взято до уваги правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду з приводу виконання зобов`язань кредитора та позичальника.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, колегія суддів не знаходить правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 травня 2021 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 травня 2021 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13 червня 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк