Справа №333/3984/21
Пр. №2/333/418/22

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2022 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Наумової І.Й.,

за участю секретаря судового засідання: Кунець В.В.,

представника позивача: Войтович Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ОТП Факторинг Україна», ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ОТП Банк» про визнання договору факторингу недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ОТП Факторинг Україна», ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ОТП Банк» про визнання договору факторингу недійсним, посилаючись на те, 12.10.2007 року між нею та відповідачем ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є відповідач ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № ML-202/228/2007, відповідно до умов якого нею отримано 30000 доларів США для придбання нерухомого майна. Даний договір було забезпечено договором поруки (поручитель ОСОБА_2 ) до договором іпотеки на квартиру АДРЕСА_1 . Як їй стало відомо наразі, що 24.10.2013 року Комунарським районним судом міста Запоріжжя у справі № 333/6374/13-ц прийнято заочне рішення, яким з неї на користь відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стягнуто на виконання цього самого договору 535 729,00 грн.(п`ятсот тридцять п`ять тисяч сімсот двадцять дев`ять грн.00 коп.). 25.05.2021 року, коли її представник ознайомився з матеріалами цивільної справи № 333/6374/13-ц в Комунарському районному суді міста Запоріжжя) їй стало відомо, що 21 грудня 2012 року відповідачі ПАТ «ОТП Банк» в якості клієнта та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в якості фактору уклали договір факторингу.

Відповідно до умов зазначеного договору Фактор фінансував відступлення грошових вимог клієнту в сумі 4 548 336, 67 грн. Відповідно до додатку №1 до зазначеного договору серед інших до фактора перейшло право грошової вимоги до неї за кредитний договором № ML-202/228/2007 від 12.10.2007 року (п. 29 додатку). Ані про зміну кредитора у зобов`язанні за кредитним договором, ані про судову справу її ніхто, ні в який спосіб не повідомляв.

В даний момент рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 24.10.2013 року у справі № 333/6374/13-ц перебуває у стадії виконання. Комунарський ВДВС у м. Запоріжжі ПСМРУ міністерства юстиції (м. Дніпро) здійснює виконавче провадження № 61235167. Законність дій виконавця перевіряється Комунарським районним судом міста Запоріжжя в межах цивільної справи № 333/479/21 за її позовом до Комунарського ВДВС м. Запоріжжі ПСМРУ міністерства юстиції (м. Дніпро), ДГ «Сетам», Основи І.Ю., третя особа - ТОВ «Факторинг Україна», про визнання недійсним електронних торгів, визнання недійсним акту державного виконавця, визнання недійсний свідоцтва про придбання майна з торгів. Наразі справу не розглянуто.

Позивачка вважає, що договір факторингу від 21.12.2012 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг» є недійсним в частині передання фактору вимог до неї за кредитним договором № ML-202/228/2007 від 12.10.2007 року, оскільки ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не видавались генеральна та/або індивідуальна ліцензії Національного банку України на право здійснення операцій з іноземною валютою. Отже, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором.

На підставі вищевикладеного, позивач просить визнати недійсним договір факторингу, який укладено між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 21.12.2012 року в частині купівлі-продажу вимог за кредитним договором № ML-202/228/2007 від 12 жовтня 2007 року, який укладено між позивачкою та ЗАТ «ОТП Банк».

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.07.2021 р. відкрито провадження у справі та призначений її розгляд в порядку загального позовного провадження, сторонам встановлений строк для надання заяв по суті спору.

Відповідачі, скористались своїм процесуальним правом та надали відзив на позов, в якому просили відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, шо 31.03.2013р. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» була надіслана досудова вимога на адресу ФіалковськоїТ.П, а саме: АДРЕСА_2 . Вказана досудова вимога містила відомості щодо придбання права вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за Кредитним договором. В разі необізнаності про заміну кредитора, позивач повинен був сплачувати кредит первісному кредитору, шо вважалось би належим виконанням Кредитного договору, але докази сплата по кредиту первісному кредитору позивачем не надані. Як вбачається з тексту заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.10.2013р. по справі №333/6374/13-ц. судом направлялися повідомлення - виклики позивачу, але ж поверталися «за закінченням терміну зберігання», то свідчить про свідоме неотримання ОСОБА_1 кореспонденції. Також позивач не скористався своїм правом щодо подання заяви про перегляд заочного рішення чи його оскарження до апеляційної інстанції. 12.10.2007 р. між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір №ML-202/228/2007 (надалі - Кредитний договір). Згідно з умовами кредитного договору та кредитних заявок Банк здійснив видачу кредитних коштів ОСОБА_3 в сумі 30 000,00 доларів США. Кредит у іноземній валюті видавався на підставі генеральної банківської ліцензії №191 від 08.11.2006 та дозволу до неї №191-1 від 08.11.2006 p., шо були видані ЗАТ «ОТП Банк», з урахуванням ст. 192 ЦК України, ст.ст. 44, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» вимог п.п. 2, 4 ст. 5 Декрету КМУ «Про систем) валютного регулювання і валютного контролю». Датою остаточного повернення кредиту є 12.10.2027 р. Однак, в супереч умовам Кредитного договору, вищевказані зобов`язання Позичальником щодо повернення Кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами не виконуються. На момент укладання договору факторингу між Банком та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 21.12.2012 року, останнє ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало статус фінансової установи, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи та додатком до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи із зазначенням видів фінансових послуг, які має право відповідно до п.11 ч.І ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) здійснювати фінансові послуги з факторингу без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства. Відсутність у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для визнання недійсної угоди між Банком та Фактором та задоволені вимог, заявлених у позові, адже вказана ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за договором факторингу не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позові.

Представник відповідачів адвокат Носач Т.О. в судове засідання не з`явилась, надала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, в задоволенні позову просить відмовити.

Суд, вислухав пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

12.10.2007 р. між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та позивачем було укладено Кредитний договір №МL-202/228/2007 (копія договору міститься в матеріалах справи), згідно умов якого та кредитних заявок Банк здійснив видачу кредитних коштів позивачці ОСОБА_4 в сумі 30 000,00 дол. США. Призначення кредиту - на придбання нерухомого майна. Згідно п. 3 частини № 1 Кредитного договору було встановлено плаваючу процентну ставку, яка складається з фіксованого відсотку в розмірі 3,49% та процентної ставки по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в Банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. Відповідно до п. 4 частини № 1 Кредитного договору повернення кредиту та сплати процентів відбувається шляхом сплати платежів, що зменшуються. Дата остаточного повернення кредиту - 12.10.2027 р.

21.12.2012 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (Фактором) та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (Клієнтом) було укладено договір факторингу, за яким Клієнтом відступлено Фактору право вимоги на кредитний портфель, в тому числі за вищевказаним кредитним договором, а Фактор здійснив фінансування клієнта шляхом купівлі права грошової вимоги на кредитний портфель. Позивачкою надано суду лише витяг вищевказаного оскаржуваного нею договору факторингу, повний текст даного договору не надано.

Відповідно до відповіді Національного Банку України №71/01 від 28.05.2021 р. на письмове звернення позивачки в особі представника, станом на 21.12.2012 р. у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та у ТОВ «Факторинг Україна, були відсутні генеральні ліцензії на здійснення валютних операції та індивідуальні ліцензії на здійснення валютних операції.

З копії свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 03.12.2009 р., та додатку до цього свідоцтва, видані Державною комісією з регулювання ринків послуг України, вбачається, що ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» є фінансовою компанією та має право здійснювати фінансові послуги, зокрема надавати послуги факторингу без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства. Дані документи діяли і на момент укладення оскаржуваного позивачку договору факторингу.

31.03.2013 р. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направило на адресу позичальниці ОСОБА_3 досудову вимогу, датовану 22.03.2013 р., про погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, в якому повідомили про зміну кредитора з АТ «ОТП Банк» на ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на підставі договору факторингу та про необхідність погашати заборгованість за реквізитами нового кредитора. Дана обставина підтверджується копією досудової вимоги, опису вкладень в цінний лист, відомості №6 від 29.03.2013 р. на просту письмову кореспонденцію, списку №1341 згрупованих поштових відправлень листів з оголошеною цінністю, квитанції про оплату поштових послуг. Позивачка не надала суду доказів, що вона не отримувала дану судову вимогу. Тобто, позивачкою не доведена зазначена нею обставина, про необізнаність зміни кредитора по вищевказаному кредитному договору. Позивачка не є стороною оскаржуваного нею договору факторингу. Окрім цього з аналізу статтей 516-518 ЦК України вбачається, що у разі, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання. Дані положення вказують на те, що неповідомлення боржника про заміну кредитора не може бути підставою для скасування договору, на підставі якого змінився кредитор у зобов`язанні, а лише надає право боржнику пред`явити заперечення, які він мав до первісного кредитора.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.10.2013 р. по справі №333/6374/13-ц, був задоволений позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 і поручителя у вищевказаному кредитному договорі - ОСОБА_2 , та присуджено про стягнення, в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_3 заборгованості за вищезазначеним кредитним договором у загальному розмірі 532 288,00 грн.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від №333/6374/13-ц від 20.10.2021 р., за заявою ОСОБА_3 , вищевказане заочне рішення скасоване та призначений новий розгляд справи. Наразі провадження у справі №333/6374/13-ц, на підставі ухвали суду від 17.01.2022 р., до набрання законної сили рішення по цій справі.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного суду від 26 квітня 2022 року по справі № 278/2355/16-ц викладені наступні правові висновки з приводу аналогічних правовідносин.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 350 Господарського кодексу України (далі - ГК України) факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони.

Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Отже, положеннями статей 512, 1077 ЦК України проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, з огляду на частину першу статті 1077 ЦК України, статті 350 ГК України та частину п`яту статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У статті 350 ГК України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг.

У частинах першій, другій статті 7 цього ж Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно із частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Зазначене узгоджується із правовими висновками, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18); від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20) зазначила про відсутність підстав для відступу від вказаних вище правових висновків Великої Палати Верховного Суду.

Крім того, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20), фактично відсилає до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21), в якій зазначено про часткове відступлення від правових висновків Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), шляхом конкретизації висновку, а саме: відступлення права вимоги за кредитними і забезпечувальними договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.

Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір факторингу, що не передбачає наявності генеральної або індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 752/18402/16-ц (провадження № 61-1177св19), від 04 листопада 2020 року у справі № 562/3925/18 (провадження № 61-10905св20).

За визначенням, наведеним у пункті 2 статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 (тут і далі - в редакції, чинній на час укладення спірних договорів) під «валютними операціями» слід розуміти: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов`язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов`язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Частиною другою статті 2, статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) передбачено, що резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У розумінні приписів частин першої та другої Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

У пункті 4 статті 5 Декрету № 15-93 наведено перелік операцій, які потребують отримання індивідуальної ліцензії резидентами і нерезидентами, зокрема підпунктами в) та г) передбачено отримання індивідуальної ліцензії у разі: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії (частина п`ята статті 5 Декрету № 15-93).

Виходячи із правового аналізу статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету № 15-93 право вимоги за кредитним договором, яке перейшло від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії. Під час укладення вказаного договору іноземна валюта не використовувалась, як засіб платежу.

Згідно із частиною третьою статті 1079 ЦК України у договорах факторингу - фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є юридичною особою, на момент укладення договору факторингу (21.12.2012 р.) мало статус фінансової установи за законодавством України, було внесене до Державного реєстру фінансових установ України, мало право здійснювати фінансову послугу у виді факторингу, і вказані обставини не були спростовані позивачкою ОСОБА_3 під час розгляду справи. Позивачкою в судовому засіданні не доведено, що укладений між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» оскаржуваний позивачкою договір факторингу містить ознаки валютної операції. В матеріалах справи відсутні докази, які б вказували, що сторонами вказаного договору використовувалась іноземна валюта, як засіб платежу. До того ж суд враховує, що ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» є фінансовою компанією та має право здійснювати фінансові послуги, зокрема надавати послуги факторингу без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства.

З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку про безпідставність доводів позивачки про відсутність у ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права на укладення договору факторингу у зв`язку з відсутністю у останнього генеральної та індивідуальної ліцензій на здійснення валютних операцій.

Враховуючи вищенаведене, оцінивши надані сторонами докази, в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані, тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12,13, 141, 263-265, 279, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ОТП Факторинг Україна», ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ОТП Банк» про визнання договору факторингу недійсним, залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 12.09.2022 р.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя І.Й.Наумова