Справа № 126/2294/21
Провадження № 22-ц/801/1620/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Губко В. І.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 рокуСправа № 126/2294/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 08 липня 2022 року, ухвалене суддею Губко В.І. в м. Бершадь, повне рішення складено 18 липня 2022 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення розміру частки у спільній власності,

встановив:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, в якому просила визначити, що розмір її частки у спільній власності на житловий будинок номер АДРЕСА_1 , складає 1/4.

В обґрунтування позову зазначила, що вона була співвласником житлового будинку номер АДРЕСА_1 .

21 грудня 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку, згідно умов якого дарувальники (батьки, дідусь та бабуся) передали безоплатно у власність, а обдарований (син та онук) ОСОБА_6 прийняв у дарунок вказаний вище житловий будинок.

18 лютого 2021 року Бершадським районним судом Вінницької області було постановлено рішення, яким визнано недійсним з моменту вчинення згаданий договір дарування 1/4 частини житлового будинку. Постановою Вінницького апеляційного суду від 07 червня 2021 року рішення суду від 18 лютого 2021 року змінено, визнано частково недійсним договір дарування в частині дарування ОСОБА_1 належної їй на праві приватної власності частини житлового будинку.

Як вбачається з постанови Вінницького апеляційного суду, резолютивна частина рішення суду першої інстанції не відповідає змісту заявлених позивачкою позовних вимог, оскільки судом визнано недійсним договір дарування 1/4 частини спірного житлового будинку, хоча позивачем оспорений цей правочин лише в частині дарування належного їй майна, тобто Бершадський районний суд Вінницької області вийшов за межі позовних вимог визначивши розмір її частки у спільному майні.

Позивач стверджує, що розмір належної їй частки у спільному майні на даний час не визначений, що унеможливлює реєстрацію за нею права власності частини спірного житлового будинку.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 08 липня 2022 року відмолено в задоволені позову.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У скарзі зазначає, що судом не в повній мірі були з`ясовані обставини справи, оскільки частка в житловому будинку, яка належить їй на праві спільної власності на даний час не визначена, що не дає можливості їй реалізувати своє право на державну реєстрацію належного їй майна.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до деталізованої інформації про право власності з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належав ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності, що передбачає визначення часток власників у спільному майні. Також судом зазначено, що позивачем не доведено звернення нею до органів державної реєстрації права власності з метою реєстрації права власності на частину житлового будинку на підставі постанови Вінницького апеляційного суду від 07 червня 2021 року про визнання частково недійсним договору дарування та відмову їй у здійсненні такої реєстрації.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що 21 грудня 2021 року ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (бабуся, батьки та дідусь - дарувальники) уклали з ОСОБА_6 (син та онук - обдаровуваний) нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами під номером АДРЕСА_1 .

У договорі зазначено, що житловий будинок, що дарується належить дарувальникам на праві особистої приватної власності, оскільки одержаний ними в результаті реалізації права на приватизацію житла (пункт 10 договору).

Договір зареєстровано в реєстрі за №954 (а.с.7-9).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 07 червня 2021 року в цивільній справі №126/2841/19 змінено рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 18 лютого 2021 року та викладено другий абзац резолютивної частини рішення у наступній редакції: «Визнати частково недійсним договір дарування житлового будинку номер АДРЕСА_1 , укладений 21 грудня 2016 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , в частині дарування ОСОБА_1 належної їй на праві приватної власності частини житлового будинку номер АДРЕСА_1 ОСОБА_6 ». У решті рішення суду залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що резолютивна частина рішення суду першої інстанції не відповідає змісту заявлених позивачкою позовних вимог, оскільки судом визнано недійсним договір дарування 1/4 частини спірного житлового будинку, хоча позивачем оспорений цей правочин лише в частині дарування належного їй майна, тобто Бершадський районний суд Вінницької області вийшов за межі позовних вимог визначивши розмір її частки у спільному майні (а.с.17-25).

Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

У частині першій статті 368 ЦК України зазначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 369 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У частині першій та другій статті 370 ЦК України зазначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній сумісній власності.

У разі виділу частки з майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до частин першої-третьої статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Оскільки розмір належної ОСОБА_1 частки у спільному майні на даний час не визначений, що унеможливлює реєстрацію за нею права власності частини житлового будинку, позивачка просила визначити, що розмір її частки у спільній власності на житловий будинок складає 1/4.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) зроблено висновок, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

У даній справі встановлено, що право позивача ОСОБА_1 на належність їй спірного майна на праві спільної сумісної власності ніким не оспорюється, останнє визнається та документально підтверджено доказами, наявними в матеріалах справи, перешкоди у здійсненні права власності з боку відповідача не чиняться.

Рівність часток в праві спільної сумісної власності презюмується (ст. 370, ст. 372 ЦК України) і не потребує додаткового затвердження судовим рішенням.

Помилковим є висновок суду з приводу того, що будинок належав співвласникам на праві спільної часткової власності, адже, хоча у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №259337333 від 01.06.2021 і зазначено, що будинок належав співвласникам на праві спільної часткової власності, проте розмір частки у вказаному витязі не визначений, у графі «розмір частки» зазначено - «0», а така вказівка в реєстрі суперечить згаданим нормам ЦК України.

З урахуванням сутності права спільної сумісної власності апеляційний суд вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, а тому в задоволенні позову необхідно було відмовити з цих підстав.

Право спільної сумісної власності, як і право спільної часткової власності, може бути припинено в разі виділу частки із майна (статті 370, 364 ЦК України) або в разі поділу майна (статті 372, 367 ЦК України).

І вже при розгляді справи про виділ частки із майна або поділ майна буде встановлюватися частка кожного співвласника у праві спільної власності.

Таким чином, рішення суду першої інстанції слід змінити в частині підстав відмови в задоволенні позову.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).

Таким чином, рішення суду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України слід змінити, а мотивувальну частину рішення слід викласти в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 08 липня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 вересня 2022 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета