Номер провадження: 22-ц/813/4632/22
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського районного управління поліції №1 Головного управління національної поліції в Одеській області про зобов`язання повернути майно, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Васильків О.В. 22 вересня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив зобов`язати Одеське районне управління поліції №1 Головного управління національної поліції в Одеській області повернути позивачу 6/25 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 , після смерті якої залишилися належні їй на праві приватної власності 6/25 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 . Позивач зазначав, що вказаний об`єкт нерухомості належить йому в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_2 , оскільки він є спадкоємцем першої черги після смерті матері. Інші спадкоємці ніколи не претендували на спадкове майно та не приймали заходів щодо прийняття спадщини.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянта, судом не було враховано, що він є єдиним сином та спадкоємцем померлої ОСОБА_2 . У 2000 році ОСОБА_1 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а тому йому, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , належить 6/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , і на які жоден зі спадкоємців ніколи не претендував та не приймав визначених законом заходів щодо прийняття спадщини. Тому, позовні вимоги ОСОБА_1 є цілком законними та обґрунтованими.

Сторони про розгляд справи на 06 вересня 2022 року були сповіщені належним чином.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27 березня 1992 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу придбала у виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів м. Одеси 6/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Згідно рішення Київського районного суду м. Одеси по справі № 520/3828/15 від 29 квітня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 серпня 2015 року, ОСОБА_1 відмовлено у позовних вимогах про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_2 на 6/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , а також у виселенні із зазначеної частини домоволодіння ОСОБА_5 .

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що зазначені 6/25 частин домоволодіння станом на момент розгляду судом даної справи належать на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 квітня 2001 року та мирової угоди, визнаної ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24 липня 2006 року, на праві власності відповідачці - ОСОБА_5 , яка є донькою позивача - ОСОБА_1 та онукою ОСОБА_2 .

Правовстановлюючі документи ОСОБА_5 на 6/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 є дійсними, не визнані недійсними та не скасовані у судовому порядку.

Згідно листа КП «ОМБТІ та РОН» від 19 березня 2012 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на 12/75 частин домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 квітня 2001 року, а також 6/75 частин домоволодіння на підставі мирової угоди, визнаної ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24 липня 2006 року (справа № 2-867/06).

Раніше вищевказані 6/25 домоволодіння АДРЕСА_1 були зареєстровані за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 1992 року.

Той факт, що спірні 6/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 6/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 є одним об`єктом нерухомого майна, встановлено судовими рішеннями, що набрали законної сили.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2005 року було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно. Вказаним рішенням встановлено, що предметом спору є один і той же будинок, який у позовній заяві зазначений за №34/1, а у свідоцтві на спадщину за №34-34а.

Вказане рішення було залишено без змін ухвалами апеляційного суду Одеської області від 04 жовтня 2007 року (а. с. 52), від 22 лютого 2006 року (а. с. 54) та ухвалою Верховного суду України від 12 травня 2006 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 грудня 2004 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними було відмовлено.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2008 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними було відмовлено.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2010 року було закрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2011 року ухвала суду першої інстанції від 01 жовтня 2010 року залишена без змін.

Крім того, у серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який є аналогічним із даними позовними вимогам, в якому просив зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області повернути йому 6/25 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2021 року у справі № 947/23703/20, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Одеській області про зобов`язання повернути майно було відмовлено.

Згідно з ч. 1 ст. 524 ЦК України (в ред. 1963 року), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Частиною 1 ст. 529 ЦК України (в ред. 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України).

В ході судового розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , після смерті якої позивач має бажання оформити свої спадкові права на 6/25 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 .

При цьому, позивачем в позовній заяві не визначено, чому саме Одеське районне управління поліції №1 Головного управління національної поліції в Одеській області має відповідати за даним позовом, та в чому саме полягає порушення прав позивача з боку Одеського районного управління поліції №1 Головного управління національної поліції в Одеській області.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Отже, зі змісту позовних вимог вбачається, що предметом спору є - повернення ОСОБА_1 6/25 домоволодіння АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що 6/25 домоволодіння АДРЕСА_1 є спадковим майном. Позивач користуючись наданим йому процесуальним законодавством визначив відповідачем Одеське районне управління поліції №1 Головного управління національної поліції в Одеській області - орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічного порядку та громадської безпеки в особі Одеського районного управління поліції №1 Головного управління національної поліції в Одеській області.

Звернувшись з позовною заявою ОСОБА_1 не обґрунтував подання відповідного позову саме до Одеського районного управління поліції №1 Головного управління національної поліції в Одеській області, який не є власником або користувачем спірного майна, а тому не має повноважень щодо розпорядження зазначеним майном.

Тобто, з огляду на суть спірних правовідносин (спадкові правовідносини) та суб`єктний склад сторін у цій справі, спір між сторонами відсутній, а відтак Одеське районне управління поліції №1 Головного управління національної поліції в Одеській області є неналежним відповідачем у справі, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він є єдиним сином та спадкоємцем померлої ОСОБА_2 . У 2000 році ОСОБА_1 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а тому йому, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , належить 6/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , і на які жоден зі спадкоємців ніколи не претендував та не приймав визначених законом заходів щодо прийняття спадщини, а тому, апелянт вважає, що його вимоги є цілком законними та обґрунтованими.

Колегія суддів зазначає, що, звернувшись до суду із даною позовною заявою, ОСОБА_1 не обґрунтував подання відповідного позову саме до Одеського районного управління поліції №1 Головного управління національної поліції в Одеській області, який не є власником або користувачем спірного майна, а тому не має повноважень щодо розпорядження зазначеним майном, що унеможливлює задоволення позову.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив та надав оцінку обставинам по справі, не визначився із суб`єктним складом сторін у справі, у зв`язку із чим, рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2021 року підлягає зміні в частині мотивування підстав відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2021 року - змінити, викласти його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 14 вересня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе