ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2022 року м. Чернівці

справа № 727/7673/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.

секретар Скрипка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Івано-Франківськ) про встановлення факту народження дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 вересня 2022 року (головуючий у 1-й інстанції Гавалешко П.С.),-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту народження дитини.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Сімферополь Автономної Республіки Крим, вона від ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народила дитину- хлопчика ОСОБА_3 , на підтвердження чого було видане медичне свідоцтво про народження від 01.06.2022 року.

20 липня 2022 року 99100006 відділом реєстрації народження м. Сімферополя Департаменту записів актів цивільного стану міністерства юстиції Республіки Крим було зареєстроване та видане свідоцтво про народження ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказане свідоцтво про народження видане органом, який не визнається на території України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Посилаючись на норми права просила суд встановити факт народження дитини чоловічої статі, громадянина України ОСОБА_3 , який народився

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/782/22

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Сімферополь Автономної Республіки Крим, Україна, батьками якого є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянка України, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 вересня 2022 року заявлені вимоги задоволено частково. Встановлено факт народження дитини чоловічої статі, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Сімферополь Автономної Республіки Крим, Україна, у громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженки м. Маріуполь Донецької області, Україна. В іншій частині заявлених вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим в частині відмови у задоволенні її вимог, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та встановленим по справі обставинам, оскільки відповідно до положень ч.1 ст.317 УПК України, у встановленні факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Якщо державна реєстрація народження дитини проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження, дані про дату і місце народження зазначають відповідно до рішення суду.

Посилається на те, що нормативно-правові акти не містять спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту народження на тимчасово окупованій території, що унеможливлює державну реєстрацію факту народження в позасудовому порядку.

Судом першої інстанції не враховано вказаних положень, а тому дійшов до помилкових висновків про часткову відмову в задоволенні заяви, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Зазначає, що відповідно до того рішення, яке виніс суд першої інстанції, вона не може зареєструвати факт народження дитини в органах РАЦС належним чином, щоб було вказано батьками дитини її, матір ОСОБА_1 та батька дитини ОСОБА_4 , так як суд лише вказує, що питання щодо походження дитини від батьків, та надання дитині прізвища ім`я по батькові при розгляді даної категорії справ до компетенції суду не входить, однак таке обґрунтування є незаконним.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 вересня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким встановити факт народження дитини чоловічої статі, громадянина України, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 , який народився у 20 годині 40 хвилин у м. Сімферополь Автономної Республіки Крим, Україна, матір`ю якого є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянка України, батьком ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 367, 368 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що можливо встановити факт народження у ОСОБА_1 дитини чоловічої статі в певному місці в певний час і вважає, що перешкод для запису органом ДРАЦС матір`ю дитини ОСОБА_1 не встановлено, а тому в цій частині заявлені вимоги є обґрунтованими, однак питання щодо походження дитини від батьків, та надання дитині прізвища, ім`я та по батькові при розгляді даної категорії справ до компетенції суду не входить, тому в цій частині вимог заяви відмовив.

Колегія суддів судової палати вважає, що висновки суду про часткове задоволення заявлених вимог не відповідають вимогам закону та встановленим по справі обставинам, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, до такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року справа № 761/16799/15-ц.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наведений у ст. 315 ЦПК України.

Пунктом сьомим ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Статтею 317 ЦПК України встановлено особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України.

Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22серпня 2007 року № 1064.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров`я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров`я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров`я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності закладу документа охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Правилами реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18 жовтня 2000 року, в редакції, затвердженій Наказом Міністерства юстиції України № 1154/5 від 22 листопада 2007 року, з наступними змінами, передбачено, що підставою для державної реєстрації є: 1) медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024, що видається закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров`я державна реєстрація народження проводиться на підставі медичного свідоцтва про народження або медичної довідки про перебування дитини під наглядом лікувального закладу (форма № 103-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024 (із змінами), та висновку про підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров`я за формою, встановленою у додатку 3 до Порядку підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 січня 2013 року № 9; 2) медичне свідоцтво про народження, медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу. Ці документи подаються для державної реєстрації народження дитини, яка досягла одного року і більше; 3) акт, складений відповідними посадовими особами (капітаном судна, командиром, начальником потяга тощо) за участю двох свідків і лікаря або фельдшера (якщо лікар або фельдшер були на транспортному засобі), у випадку народження дитини на морському, річковому, повітряному судні, у потязі або в іншому транспортному засобі. У разі відсутності лікаря або фельдшера державна реєстрація народження проводиться на підставі вказаного акта та медичної довідки про перебування дитини під наглядом лікувального закладу; 4) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть (форма № 106-2/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024, у разі мертвонародження.

Якщо реєстрація народження дитини, народженої в іншій державі, не була проведена компетентним органом такої держави або дипломатичним представництвом чи консульською установою України, підставою для проведення державної реєстрації в Україні є медичний документ іншої держави, що підтверджує факт народження дитини, належним чином легалізований, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Ці документи подаються до органу державної реєстрації актів цивільного стану, де реєструється народження. При відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у цьому пункті, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження даною жінкою. Для розгляду відповідної справи у суді орган державної реєстрації актів цивільного стану на прохання заявника складає письмову відмову у проведенні державної реєстрації народження (додаток 1), у якій викладає причини неможливості проведення такої реєстрації.

Якщо державна реєстрація народження дитини проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження, дані про дату і місце народження дитини зазначають відповідно до рішення суду.

Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт народження особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Вказані вище нормативно-правові акти не містять спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту народження на тимчасово окупованій території, що унеможливлює державну реєстрацію факту народження в позасудовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що подія народження дитини чоловічої статі - ОСОБА_3 відбулася на території м. Сімферополь, Автономної Республіки Крим, тобто, частині України, яка відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», - є тимчасово окупованою територією України.

Відповідно до ст. 1 Конституції України - Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною (ст. 2 Конституції України).

Статтею 133 Конституції України визначено, що систему адміністративно-територіального устрою України складають: Автономна Республіка Крим, області, райони, міста, райони в містах, селища і села. Відповідно до ст.134 Конституції України Автономна Республіка Крим є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. За положеннями статті3 цього Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, відповідно до частин 2, 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», - будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Даючи оцінку допустимості у даній цивільній справі таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується вимогами міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, які визначають, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, а також положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд першої інстанції вказаних положень не врахував, а тому дійшов помилкового висновку про часткове задоволенні заяви, і таке рішення підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні заявлених вимог, з ухваленням нового судового рішення.

Встановлюючи наявність факту народження дитини чоловічої статі - ОСОБА_3 , народженого в місті Сімферополі Автономної Республіки Крим, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, вважав за можливе прийняти в якості належних і допустимих доказів документи, які видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, однак неправомірно зазначив, що судом не може бути встановлено факт походження дитини, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що встановлення факту народження дитини чоловічої статі, необхідне заявникам для того, щоб зареєструвати її народження у органах державної реєстрації актів цивільного стану.

При цьому, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

З урахуванням зазначеного, застосовуючи засади добросовісності, справедливості і розумності регулювання цивільно-правових відносин, апеляційний суд вважає, що для цілей, передбачених ст. 317 ЦПК України ОСОБА_1 є особою, яка має право на звернення до суду із заявою про встановлення факту народження дитини чоловічої статі - ОСОБА_3 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_3 на тимчасово окупованій території України.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є громадянами України, що підтверджено їх паспортами.

Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту народження, представником заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на підтвердження народження ОСОБА_3 , було надано копію свідоцтва про шлюб, видане Жовтневим районним у місті Маріуполь Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, серія НОМЕР_1 , копію медичного свідоцтва про народження серії 35 № від 01.06.2022 року, копію свідоцтва про народження, серія НОМЕР_2 , видане Відділом реєстрації народження м.Сімферополя Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим від 20.07.2022 року.

При наданні оцінки свідоцтву про народження дитини, як доказу, приймається до уваги, що хоча такий документ не є юридично дійсним, але він може підтверджувати, що певна установа, яка не діє у відповідності з українським законодавством, але de facto існує на тимчасово окупованій території зафіксувала факт народження дитини.

При розгляді справи суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватися при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, Loizidou v. Turkey, Cyprus v. Turkey), проти Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia, Ilascu and Others v. Moldova and Russia), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі Cyprus v. Turkey, ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Документи, видані органами та установами (зокрема, закладами охорони здоров`я), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 18.01.2001 року № 2235-III «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність підстав для встановлення факту народження дитини в певний час та в певному місці, однак не врахував положень ч.3 ст.317 ЦПК України в яких конкретно зазначено, що у рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків.

Отже, із вказаної норми права випливає, що у рішенні суду про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження дитини та відомості про її батьків, що судом першої інстанції зроблено не було.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що дійсно, для проведення державної реєстрації народження дитини є об`єктивні перешкоди, так як встановлення факту народження дитини, без зазначення відомостей про батьків, не дає змоги зареєструвати факт народження дитини в органах ДРАЦС належним чином, а законом не передбачено іншого порядку встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території.

Оскільки суд першої інстанції не повністю з`ясував обставини справи, які мають значення, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив норми права, тому відповідно до п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що доводи скарги знайшли своє підтвердження, рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог підлягає скасуванню, із ухваленням нового судового рішення в цій частині про задоволення заяви ОСОБА_1 в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.374, ст.376 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 вересня 2022 року в частині відмови в задоволенні заявлених вимог скасувати, та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким зазначити, що матір`ю ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 є ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 громадянка України, батьком ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_7 громадянин України .

В решті рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Дата виготовлення повного тексту постанови 06 жовтня 2022 року

Головуючий: А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак