Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/8201/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Заочне
29 квітня 2022 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.,

при секретарі Діхтяренко І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом Черкаського зонального відділу Військової служби правопорядку до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач Черкаський зональний відділ Військової служби правопорядку звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Господарського суду Черкаської області від 18 лютого 2020 року (справа № 925/1560/19) стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) 5161 грн. 36 коп. шкоди та 2270 грн. 00 коп. судового збору.

Позивач зазначає, що Господарським судом Черкаської області по справі №925/1560/19 було встановлено: 28.12.2019 року до Господарського суду Черкаської області з позовом звернулася Військова частина НОМЕР_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення 5161 грн. 36 коп. шкоди. Звертає увагу, що позивач по справі №925/1560/19, в обґрунтування своїх вимог зазначав, що на момент звільнення молодшого сержанта ОСОБА_1 з військової служби за контрактом, видане речове майно не вислужило встановлені строки носки, що заподіяло державі матеріальну шкоду вартості обмундирування в сумі 5151 грн. 36 коп., обчислену пропорційну часу, що залишилася до кінця строку носіння та відповідно з військовослужбовця ОСОБА_1 під час його звільнення з військової служби дані кошти відповідачем утримані не були.

Позивач акцентує увагу суду на тому, що під час проходження служби за контрактом, укладеним з відповідачем, військовослужбовець ОСОБА_1 був зарахований на речове забезпечення до Військової частини НОМЕР_2 , а тому речове майно (обмундирування) отримав саме у ІНФОРМАЦІЯ_1 і даний факт сторонами визнається.

Посилаючись на положення ст.ст.1166, 1172, 1191 ЦК України, вказує, що оскільки молодший сержант ОСОБА_1 у період з 23.09.2015 року по 11.09.2018 року перебував у трудових відносинах (служив за контрактом) з Черкаським зональним відділенням Військової служби правопорядку, а саме, був призначений на посаду спеціаліста - оператора групи секретного документального забезпечення та зарахований до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 , то з урахуванням положень ст. 1172 ЦК України, відповідач повинен відшкодувати державі в особі позивача шкоду, завдану молодшим сержантом ОСОБА_1 в розмірі 5161 грн. 36 коп. Північний апеляційний господарський суд залишив рішення суду першої інстанції без змін і Черкаський зональний відділ Військової служби правопорядку сплатив на користь Військової частини НОМЕР_2 - 5161 грн. 36 коп. шкоди та 1921 грн. 00 коп. судового збору.

Окрім того, вказує, що посадовий оклад ОСОБА_1 складав 2730 грн 00 коп. в місяць та, відповідно розмір шкоди, який позивач просить відшкодувати, не перевищує середній заробіток 363 грн. 27 коп. за добу, що складало 10 898 грн. 10 коп. за місяць.

Таким чином, зважаючи на викладене вище, посилаючись на ст.ст. ст.ст.130,132 КЗпП України, позивач просить суд, - стягнути з ОСОБА_1 на користь Черкаського зонального відділу Військової служби правопорядку 5161 грн. 36 коп. шкоди та 2 270 грн. 00 коп. судового збору.

Ухвалою суду від 11.02.2022р. відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Крім того, сторонам визначено строк для подання заяв по суті справи.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, судом повідомлявся у встановленому законом порядку про місце день та час розгляду справи. 30.03.2022р. судом отримано його заяву, зі змісту якої вбачається прохання розгляд даної справи проводити без його участі, у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні та відсутності можливості брати участь у судовому засіданні. Позов підтримує у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Відзив на позов не подано.

Справу вирішено за правилами заочного розгляду, визначеними ст.ст.280-282 ЦПК України, за відсутності відповідача ОСОБА_1 , який повідомлявся у встановленому законом порядку про час, дату і місце судового засідання та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву проти позову та проти такого порядку розгляду справи не заперечував позивач.

Врахувавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення за таких підстав:

встановлено, що як вбачається зі змісту наказу начальника Черкаського зонального відділу Військової служби правопорядку №124 від 23.09.2015р., молодшого сержанта ОСОБА_1 , прийнятого наказом начальника Черкаського зонального відділу Військової служби правопорядку (по особовому складу) від 23.09.2015р. №19-РС на військову службу за контрактом осіб рядового складу строком на три роки і призначеного спеціалістом-оператором групи секретного документального забезпечення з 23.09.2015р. зараховано до списків особового складу на всі види забезпечення і вважався таким, що з 23.09.2015р. прийняв посаду та приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Судом також встановлено, що молодшого сержанта ОСОБА_2 , спеціаліста-оператора групи секретного документального забезпечення, звільненого наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) від 11.09.2018р. №12-РС у запас за пунктом «д» (через службову невідповідність) ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вважати таким, що справи здав і направити для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 (наказ начальника Черкаського зонального відділу Військової служби правопорядку від 11.09.2018р. №188).

Згідно рішення Господарського суду Черкаської області від 18.02.2020р. у справі №925/1560/19 стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Військової частини НОМЕР_2 м.Черкаси 5161грн. 36коп. шкоди та 1921 грн.00коп. судового збору.

Як вбачається зі змісту ухвали Верховного Суду у складі касаційної колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.02.2021р. у справі №925/1560/19, відмовлено Черкаському зональному відділу Військової служби правопорядку у прийнятті заяви про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2020р. про повернення касаційної скарги без розгляду у справі №925/1560/19.

У матеріалах справи наявне повідомлення Головного управління Державної казначейської служби України у Черкаській області про безспірне списання коштів з рахунків боржника, яке адресоване Черкаському зональному відділу Військової служби правопорядку, зі змісту якого вбачається таке: керуючись п.34 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011р. №845, на підставі наказу Господарського суду Черкаської області від 16.03.2020р. (справа №925/1560/19), ГУДКСУ у Черкаській області 13.07.2021р. проведено безспірне списання коштів в сумі 7082,36грн., а саме 5161,36грн. шкоди та 1921,00грн. судового збору на користь військової частини НОМЕР_2 .

В свою чергу, 30.04.2021р. за №77/пр./884 Черкаським зональним відділом Військової служби правопорядку направлено ОСОБА_1 претензію про необхідність сплати коштів в сумі 7082,36грн. протягом 10 календарних днів з моменту отримання даної претензії та зазначено реквізити для сплати вказаних коштів.

Оскільки відповідачем ОСОБА_1 вказані кошти позивачу не відшкодовано, 21.05.2021р. ТВО начальника фінансово-економічної служби Клочок Т. звернувся до керівництва Черкаського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо необхідності вжиття заходів про відшкодування коштів, про які йдеться з ОСОБА_1 .

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно із рішенням Господарського суду Черкаської області від 18.02.2020р. у справі №925/1560/19, позовні вимоги Військової частини НОМЕР_2 м.Черкаси до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення коштів задоволено та стягнуто з Черкаського зонального відділу Військової служби правопорядку на користь Військової частини НОМЕР_2 м.Черкаси 5161грн. 36коп. шкоди та 1921 грн.00коп. судового збору. Вказане судове набрало законної сили.

Між тим, як вбачається зі змісту ухвали Верховного Суду у складі касаційної колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.02.2021р. у справі №925/1560/19, відмовлено Черкаському зональному відділу Військової служби правопорядку у прийнятті заяви про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2020р. про повернення касаційної скарги без розгляду у справі №925/1560/19.

Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом. Земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом (ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» №1934-ХІІ від 06.12.1991р. введений в дію постановою Верховної Ради України від 06.12.1991р. №1935-ХІІ, з врахуванням редакції №2396-VIII від 05.04.2018р. яка набрала чинності 26.05.2018р., і діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо (ст.1 Закону України «Про правовий режим майна Збройних Сил України» від 21 вересня 1999 року № 1075-XIV з урахуванням редакції № 255-VII від 16.05.2013р., яка набрала чинності 12.06.2013р. і діяла на час виниклих правовідносин).

Військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах - продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо. У порядку, передбаченому частиною першою цієї статті, ведеться облік майна, закріпленого за підпорядкованими військовими частинами, у службах забезпечення органів військового управління, органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, на які покладаються завдання щодо забезпечення військових частин майном відповідно до затверджених норм та організації його ефективного використання. Списання військового майна за актами технічного стану та інспекторськими посвідченнями провадиться командирами військових частин і посадовими особами органів військового управління відповідно до їх компетенції в порядку, встановленому Міністерством оборони України (ст.4 Закону України «Про правовий режим майна Збройних Сил України» від 21 вересня 1999 року № 1075-XIV з урахуванням редакції № 255-VII від 16.05.2013р., яка набрала чинності 12.06.2013р. і діяла на час виниклих правовідносин).

У разі звільнення з військової служби осіб офіцерського складу, сержантського і старшинського складу та рядового складу, які проходили військову службу за контрактом, за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту, засудженням особи до позбавлення волі або обмеженням волі за вироком суду, що набрав законної сили, вартість виданих їм предметів речового майна, строки носіння яких не закінчилися, утримується з урахуванням зносу та проводяться взаєморозрахунки в разі неотримання військовослужбовцем речового майна, право на отримання якого наступило за час проходження служби (абз.10 п.4 Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016р. №232).

Відповідно до ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

Варто зазначити, що позивач повідомив відповідача, надіславши йому відповідну претензію, про необхідність відшкодування вартості отриманого речового майна, яка залишилася без реагування. Крім того, відповідач не скористався і правом подати відзив на позов та докази в обгрунтування своєї позиції щодо пред`явлених до нього позивачем вимог. Також ним не спростовано розмір відшкодування, який визначений позивачем.

Варто зазначити, що трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. Підставою для матеріальної відповідальності може бути вина у формі або прямого умислу або необережності (халатність, недбалість); дії працівника повинні призвести до негативних наслідків, тобто має бути пряма дійсна шкода, що підлягає відшкодуванню; між діями та наслідками дій працівника наявний причинний зв`язок.

Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємства. Формами протиправної поведінки є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Причинний зв`язок між протиправною і винною дією (бездіяльністю) працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 135-3 КЗпП України, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

Покриття шкоди (в даному випадку) провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду, згідно вимог ч.4 ст.136 КЗпП України.
Суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений (ч.1 ст.137 КЗпП України). Для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу (ст.137 КЗпП України).

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», передбачено, що за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що грунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов`язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров`ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу ст.441 ЦК (1540-06), відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства.

У цивільному праві під діями юридичної особи визнаються: дії органу, її представників, а також її членів або інших учасників (працівників і службовців). Покладення на юридичну особу відповідальності за вказаною нормою пояснюється тим, що безпосередній заподіювач шкоди (працівник) юридично втілює волю осіб, з якими він пов`язаний трудовим договором (контрактом), а тому його вина визнається виною роботодавця. Правовий зв`язок між юридичною особою та працівником виникає з трудових відносин незалежно від їх характеру - постійні, тимчасові, сезонні відносини або відносини, що склалися між зазначеними особами при виконанні працівником іншої роботи за трудовим договором (контрактом).
Під виконанням працівником своїх трудових обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною особою, або спричинена невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого дня.
Деліктні зобов`язання, передбачені вказаною нормою, включають: потерпілу особу, що зазнала шкоди; відповідача - юридичну особу, яка безпосередньо шкоди потерпілій стороні не завдавала; фактичного заподіювача шкоди - працівника, який пов`язаний з відповідачем виконанням своїх трудових (службових) обов`язків.
За правилами ст.132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати а відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно зі ст.130 КЗпП не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов`язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов`язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню. (п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками»).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом (ст.1166 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. У зазначеній нормі встановлюються загальні правила відшкодування юридичною або фізичною особою потерпілій стороні шкоди, завданої їхнім працівником або іншою особою. Це один з випадків, коли суб`єктом деліктної відповідальності виступає юридична або фізична особа, яка шкоди потерпілій стороні безпосередньо не завдавала. Тобто, особливістю цих зобов`язань є те, що закон відмежовує особу, яка безпосередньо завдала потерпілій стороні шкоди, від особи, яка повинна цю шкоду відшкодувати.
Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за статтею 1172 ЦК України необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника, шкода, завдана потерпілій стороні, причинний зв`язок між протиправною поведінкою працівника і завданою шкодою, вина працівника), так і спеціальних умов, які обов`язково слід ураховувати. Це обставини, за наявності яких шкода була спричинена, хоча сама шкода в цих зобов`язаннях і не набуває якихось особливостей. До таких обставин частина перша вказаної норми відносить виконання трудових (службових) обов`язків працівником.
Варто зазначити, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ч.1 ст.1191 ЦК України).

Оскільки молодший сержант ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах (служив за контрактом) з Черкаським зональним відділенням Військової служби правопорядку, а сам, - був призначений на посаду спеціаліста - оператора групи секретного документального забезпечення позивача та зарахований був до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 , то з урахуванням положень ст. 1172 ЦК України, саме відповідач повинен відшкодувати позивачу шкоду завдану ним у розмірі 5 161 грн. 36 коп.
Так, під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач є суб`єктом матеріальної відповідальності, як працівник, що перебував у трудових відносинах із позивачем та заподіяв матеріальну шкоду позивачу внаслідок неналежного виконання ним трудових обов`язків, покладених на нього контрактом військової служби особи рядового складу і зарахований був до списків особового складу на всі види забезпечення. Більш того, ОСОБА_1 поінформований та усвідомлював про необхідність відшкодування позивачу вартості речового забезпечення, враховуючи наявність рішення Господарського суду Черкаської області від 18.02.2020р. у справі №925/1560/19.

Обставин, які б свідчили про те, що позивачем не були створені умови для нормальної роботи (служби) відповідача та умови для забезпечення повернення вартості виданих йому предметів речового майна, не встановлено.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі, а саме: необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь Черкаського зонального відділу Військової служби правопорядку грошові кошти в розмірі 5161грн. 36коп.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 2270грн. 00коп., сплачений при подачі позову згідно із платіжним дорученням №827 від 11.08.2021р.

Зважаючи на викладене вище, керуючись ст.ст.4, 5, 12, 13, 76-84, 259, 268, 280-282, 353, 354 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (код НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 ) на користь Черкаського зонального відділу Військової служби правопорядку (, м. Черкаси, вул. Надпільна, 222/2) грошові кошти в розмірі 5161грн. 36коп., а також судовий збір в розмірі 2270грн. 00коп., а всього 7431грн. 36коп.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 05 травня 2022 року.

Головуючий: С. М. Позарецька