Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.06.2022 Справа №607/16710/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

з участю секретаря Безручко Т.В.

позивача-відповідача та його представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідача-позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним ,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 у якому просить стягнути із ОСОБА_3 на його користь суму позики в розмірі 4 500,00 доларів США, три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, за період із 02.06.2020 року по 20.09.2021 року, в сумі 175,84 долари США, а також судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу в розмірі 8 000 грн., 1 246,92 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні із позовом в суд.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначив, що 11 січня 2020 року між сторонами було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 взяли у позику в нього 4 500 доларів США, які зобов`язувалися повернути в строк, до 01 червня 2020 року, про що надали письмову розписку. Однак, боржник ОСОБА_3 , ОСОБА_4 своїх зобов`язань за договором позики не виконали. Тому, просить стягнути з одного із боржників, яким є ОСОБА_3 суму неповернутої позики.

Крім цього, ОСОБА_3 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому просить визнати недійсним договір позики від 11.01.2020 року за його фіктивністю.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_3 вказує на те, що 11.01.2020 року нею власноручно була написана розписка про позику грошей за адресою: АДРЕСА_1 , з наміром, що друга сторона - ОСОБА_4 підпише такий правочин та будуть отримані ними спільно кошти у розмірі, зазначеному в розписці. Однак, ОСОБА_4 відмовився підписувати таку розписку та договір позики не був укладений. У представленій суду копії письмової розписки відсутні відомості про передачу ОСОБА_1 грошових коштів та отримання цих коштів ОСОБА_3 , а тому розписку слід визнати фіктивною. ОСОБА_1 , маючи на руках фіктивну розписку про позику грошей, звернувся до суду з метою отримання судового рішення для подальшого стягнення коштів з відповідачів за первісним позовом, чим свідомо ввів суд в оману.

Судом, за клопотанням ОСОБА_3 залучено до участі в справі, за зустрічним позовом, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4

ОСОБА_3 подала суд відзив на позов, у якому вважає позов ОСОБА_1 необґрунтованим, зміст наданої письмової розписки є суперечливий та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи. 11.01.2020 року ОСОБА_3 власноручно була написана розписка про позику грошей з наміром, що ОСОБА_4 підпише такий договір та будуть отримані ними спільно кошти у розмірі 4 500 доларів США, а сама розписка буде оформлена та підписана сторонами відповідно до вимог закону. Однак така подія не наступила. Дана угода не укладалася. ОСОБА_4 відмовився підписувати такий правочин, ОСОБА_3 жодних коштів від ОСОБА_1 не отримувала. У задоволенні первісного позову просить відмовити повністю. Також, ОСОБА_1 просить стягнути в його користь витрати на правову допомогу в розмірі 8000 грн., однак при цьому не надав суду жодних доказів про сплату ним таких коштів.

Представник ОСОБА_1 адвокат Котис В.Я. подав суду відповідь на відзив ОСОБА_3 у якому вважає, що доводи ОСОБА_3 з приводу неотримання нею суми позики є неправдивими та спростовуються неявною при матеріалах справи розпискою. Суму позики, що зазначена в розписці отримала саме вона, після чого й надала її від свого імені та від імені ОСОБА_4 . Зміст наданої ОСОБА_3 письмової розписки не має будь-якого іншого тлумачення та підтверджує факт отримання коштів в борг та визначає обов`язок їх повернення. Зважаючи на те, що жодних доказів на підтвердження своїх доводів про недійсність договору позики чи заперечення факту його вчинення ОСОБА_3 не надано, її аргументи не заслуговують на увагу. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача за первісним позовом (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

ОСОБА_3 подала суду заперечення на відповідь на відзив, у якому зазначила, що розписка про позику грошей, яка надана ОСОБА_1 , не підписувалась учасниками даної справи. Між сторонами не було досягнуто домовленості про отримання коштів ні тих, що вказані в розписці, ні будь-яких інших. Оскільки, договір не був підписаний всіма сторонами, він містить ознаки фіктивності без намірів створити юридичні наслідки, які обумовлюються цим правочином. Так, як ОСОБА_4 не була підписана дана угода, такий договір вважається неукладеним, оскільки не було досягнуто істотних умов між сторонами, кошти відповідачами не отримувалися взагалі. Крім того, посилання ОСОБА_1 на те, що боржники процесуально діють спільно, є припущенням. Докази про те, що місцем реєстрації відповідача - ОСОБА_4 та місце юридичної адреси підприємства, керівником якого є ОСОБА_3 не моє жодного відношення до даної справи. Із змісту письмових доводів у відповіді на відзив вбачається, що ОСОБА_1 та його представник процесуально спільно діють, маючи на руках по своїй суті фіктивний договір про позику грошей, оскільки останній вказує адресу, АДРЕСА_2 , яка належить на праві приватної власності позивачу - ОСОБА_5 згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Котис В.Я. надав суду відзив на зустрічну позовну заяву, у якому вказує на те, що позивач за зустрічним позовом в підтвердження доводів про визнання оспорюваного договору позики недійсним, на підставі статті 234 ЦК України,зазначає, що при його укладенні воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, на момент укладення договору у обох сторін був умисел на фіктивність таких дій. Разом із тим, вважає, що позивач за зустрічним позовом не врахувала, що для визнання правочину фіктивним, суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину, тобто, у даній справі необхідно довести наявність умислу як у позичальників ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , так і у позикодавця ОСОБА_1 . Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів. Доводи про те, що оспорюваний договір не передбачав реального настання правових наслідків, обумовлених умовами правочину, не було вчинено дій, спрямованих на перехід права власності на грошові кошти, спростовуються розпискою. Зустрічний позов ОСОБА_3 має штучний характер, заявлений з метою затягування розгляду даної справи та можливості ухилення від виконання своїх зобов`язань, як боржника. У задоволенні зустрічного позову просить відмовити.

ОСОБА_3 подала суду відповідь на відзив ОСОБА_1 , де зазначила, що останній, у своєму відзиві не вказує, як саме і в який спосіб міг передати кошти відповідачу за первісним позовом ОСОБА_4 , який не був присутнім при укладанні і підписанні такої угоди взагалі та яким чином, могла передати особа боргову розписку позивачу за первісним позовом. Також, у відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 не вказує, в який спосіб та яку суму отримала третя сторона за зустрічним позовом. Однак, при цьому відповідач ОСОБА_1 намагається стягнути солідарно кошти з відповідачів за первісним позовом завідомо знаючи, що договір є фіктивний, яким заволодів таємно з метою отримання грошей на підставі рішення суду. Також зазначає, що наявність умислу в діях осіб необхідно доказувати за ст.230 ЦК України, а не згідно ст.234 ЦК України. Якщо позивач за первісним позовом вважає, що його було обмануто шляхом створення фіктивного документа і він піддався такому обману та передав кошти відповідачам за первісним позовом, він має право звернутися із відповідною заявою у правоохоронні органи.У який спосіб та яким чином, ОСОБА_1 отримав розписку, яку подав до суду як доказ, не відомо відповідачам за первісним позовом, так як і невідомо яким способом нею заволодів і де така розписка була складена. Вважає, що договір позики є недійсним та таким, що не створив жодних юридичних наслідків, що є порушенням вимог ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України та за правилами ст. 215 ЦК України, є підставою для визнання договору недійсним.

ОСОБА_4 , як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог за зустрічним позовом, надав суду письмові пояснення, де вказує на те, що письмову розписку, надану ОСОБА_1 , як доказ укладення договору позики, він не підписував та будь-яких коштів від нього не отримував. Згоди підписувати від його імені спірний договір позики ОСОБА_3 не надавав, коштів не отримував, істотні умови договору не були досягнуті сторонами, така угода не породила жодних юридичних наслідків. Письмову розписку про позику грошей від 11.01.2020 року вважає фіктивною.

15.02.2022 року у даній справі проведено підготовче судове засідання за результатами якого закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 березня 2022 року провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 закрито, у зв`язку із відмовою позивача від позовних вимог.

ОСОБА_1 та його представник адвокат Молинь Р.П. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити, з підстав наведених у позові. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 просять відмовити з підстав наведених у відзиві за його безпідставністю.

ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала та проти їх задоволення заперечила, у їх задоволенні просить відмовити з підстав наведених у відзиві на позов. Поданий нею зустрічний позов підтримала та просить суд його задовольнити з підстав наведених у ньому.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився та про причину неявки суд не повідомив, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином.

Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив.

Як вбачається із письмової розписки, оригінал якої оглянуто у судовому засіданні, 11 січня 2020 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спільно взяли у позику в ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 4 500,00 доларів США, які зобов`язуються повернути в строк до 01.06.2020 року.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_1 , повідомив суду, що 13 листопада 2019 року, на прохання ОСОБА_3 , він передав їй в борг кошти в сумі 4 500 доларів США. На момент передачі грошових коштів ОСОБА_4 присутній не був. 11 січня 2020 року ОСОБА_3 власноручно написала письмову розписку про отримання від нього позики на суму 4500 доларів США, яку на даний час не повернула.

Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічні по суті висновки містяться і у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15 від 08.06.2016 р. у справі № 6-1103цс16 та вказівки в постанові ВСУ від 26.09.2018 у справі №483/1953/16-ц, які відповідно до ст.417 ЦПК України є обов`язковими для застосування іншими судами загальної юрисдикції таких норм права.

Так, відповідно до вказаних висновків Верховного Суду України, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні також виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

В силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок Позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

В силу вимог ч.1 ст.543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

У судовому засіданні, із матеріалів справи, письмових доказів встановлено, що на момент звернення позивача до суду та до ухвалення рішення судом, ОСОБА_3 , як один із боржників, не виконала зобов`язань за договором позики, оскільки не повернула отримані від ОСОБА_1 кошти взяті у позику в сумі 4 500 (чотири тисячі п`ятсот) доларів США.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Аналогічні висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц.

В силу вимог ч.1 ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц вказала, що оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Таким чином, 3% річних розраховуються з урахуванням суми боргу згідно договору позики від 11.01.2020 року у розмірі 4 500,00 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 02.06.2020 р.

Згідно наданого позивачем розрахунку, з яким суд погоджується, три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, за період із 02.06.2020 року по 20.09.2021 року (день звернення із позовом в суд), складає 175, 84 доларів США, а саме: з 02.06.2020 року по 31.12.2020 року (4500х3х213/366/100 =78,57 доларів США, де 213 днів кількість прострочених днів, 4500 доларів США сума позики). З 01.01.2021 року по 20.09.2021 року (4500х3х263/365/100 = 97,27 доларів США, де 263 дні кількість прострочених днів, 4500 доларів США сума позики ).

Таким чином, суд дослідивши та оцінивши докази надані сторонами, вважає, що мають місце порушення відповідачем ОСОБА_3 прав ОСОБА_1 , які підлягають захисту, шляхом стягнення в його користь суми неповернутого боргу за договором позики в розмірі 4 500 (чотири тисячі п`ятсот) доларів США, а також три проценти річних у розмірі 175 (сто сімдесят п`ять) доларів США 84 центи за період із 02.06.2020 року по 20.09.2021 року. При цьому, задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд відкидає твердження ОСОБА_3 про те, що зазначений договір позики укладений не був, оскільки не відбулась передача грошових коштів їй від ОСОБА_1 , так, як вважає, що письмова розписка наявна у позивача є доказом не лише укладення договору, але й фактом передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Твердження ОСОБА_3 про те, що інший боржник ОСОБА_4 не укладав даного договору та не підписував у підтвердження його укладення спірної розписки, не підтверджені належними та допустимим доказами, а тому суд не бере їх до уваги.

Також, щодо вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, суд зазначає наступне.

В силу вимог ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (Позикодавець) передає у власність другій стороні (Позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Отже, до істотних умов договору позики віднесено умови щодо: суми позики, обов`язку позичальника повернути позику та строк позики.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У частинах 1-5 статті 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави й суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

ОСОБА_3 , оспорюючи договір позики від 11.01.2020 року, вказує на те, що він не містить істотні умови договору.

Проте, зі змісту розписки, оглянутої у судовому засіданні вбачається, що сторони досягли згоди з усіх його істотних умов, які визначені законом для договорів позики, оскільки зазначили сторін у ньому (Позикодавців та Позичальника), їх обов`язки, суму наданої позики та термін її повернення.

Також, у поданому позові ОСОБА_3 зазначає, що спірний договір позики, укладений 11.01.2020 року на її думку слід визнати недійсним внаслідок його фіктивності, оскільки жодних грошових коштів вона від ОСОБА_1 не отримувала.

В силу вимог ч.1 ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином.

Як зазначив ВС України у пункті 24 свої постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Верховний Суд у своїй постанові від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19 зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Суду не надано доказів, які б підтверджували ту обставину, що спірний правочин вчинявся його учасниками без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов`язків, тобто про «людське око», знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним. При цьому, суд констатує, що на підтвердження укладення спірного правочину, ОСОБА_3 було надано ОСОБА_1 письмову розписку, відтак, у сторін правочину виникали дійсні наміри на його виконання, у тому числі виникнення у позичальника та позикодавця відповідних прав та обов`язків, які були передбачені ним. Крім цього, на підтвердження передачі майна, а саме коштів у розмірі 4500 доларів США ОСОБА_1 , останньому було видано письмову розписку підписану ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка власне засвідчує факт такої передачі майна.

Із наданої в судовому засіданні копії заяви ОСОБА_3 від 30 травня 2022 року про вчинення кримінального правопорушення, вбачається, що остання звернулася до Тернопільського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Тернопільській області з заявою про порушення кримінального провадження відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 190 КК України. Однак, інформації за результатами її розгляду та прийняте рішення суду не надала.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи ОСОБА_3 не довела наявність обставин, які б давали підстави суду для визнання оспорюваного правочину недійсним, у зв`язку із його фіктивністю, а тому, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 . Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , суд зауважує, що позивач звернулась із даним позовом через тривалий час після укладення спірного правочину та лише під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 про стягнення боргу. Крім того, посилання ОСОБА_3 у позові на те, що договір позики не відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, а саме, те, що розписка не підписувалася ОСОБА_4 не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені належними та допустимим доказами.

Згідно з вимогами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судові витрати у вигляді судового збору, згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 , у розмірі 1 246,92 грн.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно із ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою вказаної статті ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси ОСОБА_1 представляв адвокат Котис В.Я. згідно ордеру серії ВО №1023835 від 19 вересня 2021 року.

10 вересня 2021 року між адвокатом Котис В.Я. та ОСОБА_1 укладено Договір №8 про надання правової допомоги, згідно умов якого сторони погодили, що гонорар (вартість правової допомоги) за підготовку та подання позову в твердій сумі в розмірі 8 000 грн., які замовник зобов`язаний оплатити не пізніше 180 днів з моменту укладення даного договору. Обсяг і вартість іншої правової допомоги адвоката, пов`язаної з представництвом інтересів замовника, визначається сторонами у відповідних додатках з розрахунку 1 000 грн. за одну годину роботи адвоката.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява №71660/11), п.80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява №72277/01), п.88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними та неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Згідно ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. (ч.5 ст.137 ЦПК України).

На підставі наведеного, та з урахуванням складності справи, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, ціною позову, а також враховуючи те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 у користь ОСОБА_1 8 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. При цьому, суд зазначає, що розмір (гонорар) винагороди за надання правової допомоги ОСОБА_1 в сумі 8000 грн. визначений у договорі №8 про надання правової допомоги від 10 вересня 2021 року, у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката, а саме представником позивача складені та підписані наступні документи: позовна заява з додатками, відзив на зустрічну позовну заяву, відповідь на відзив відповідача на позовну заяву. ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву зазначила, що ОСОБА_1 не надано доказів про сплату ним коштів на правову допомогу. Проте, суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені та в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 8 000 грн. є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Крім цього, суд зазначає, що розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі та не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 13, 82, 263, 265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 суму неповернутого боргу в розмірі 4 500 (чотири тисячі п`ятсот) доларів США, 175 (сто сімдесят п`ять) долари США 84 центи три проценти річних, 1 246 (одну тисячу двісті сорок шість) грн. 92 коп. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні із позовом в суд, а також 8 000 (вісім тисяч) грн. витрат на правову допомогу.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 15 червня 2022 року.

Реквізити сторін:

Позивач відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 , проживає за адресою: с.Хмелівка, Теребовлянський район Тернопільська область, РНОКПП НОМЕР_3 .

Головуючий суддяВ. В. Ромазан