Справа № 450/615/20 Головуючий у 1 інстанції: Добош Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/842/21 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

секретарка: Скакун І.А.,

за участі в судовому засіданні позивачки ОСОБА_1 , представниці відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , представниці органу опіки та піклування Виконавчого комітету Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області- Марушечко М.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області в складі судді Добош Н.Б. від 18 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Пустомитівська районна державна адміністрація, правонаступником якої є Виконавчий комітет Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 грудня 2020 року в задоволенні позову - відмовлено.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовну заяву.

Вказує, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також не відповідає фактичним обставинам справи. Зазначає, що з моменту розірвання шлюбу ОСОБА_2 самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо їх сина ОСОБА_4 , а саме не забезпечував його матеріально. Не брав участі у вихованні сина, впродовж останніх 3 років не бачився з сином, а протягом останніх місяців навіть не спілкується з ним, не бере участі у його духовному, фізичному та моральному розвитку, здоров`ям сина, також, не цікавиться. Зазначає, що 06.03.2019 року рішенням Пустомитівської РДА надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо сина ОСОБА_4 . Також, вказує про факти неналежного виконання своїх батьківських обов`язків ОСОБА_2 . Зазначає, що зверталася до Окружного суду м. Фалуна Королівства Швеції про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та передачу опіки щодо ОСОБА_4 їй одноосібно. За результатами розгляду даної справи було прийнято рішення про одноосібне піклування над ОСОБА_4 . Зазначає, що в судовому засіданні, підтвердила той факт, що відповідач передав в подарунок синові телефон, але із запізненням, до дня народження та не такої моделі, як хотів син. День народження сина було ІНФОРМАЦІЯ_1, а подарунок відповідач передав лише восени після того, як дізнався, що позивачка звернулася до суду з позовом. Зазначає, що до цього моменту ніякої матеріальної допомоги і подарунків син від відповідача не отримував. А відтак вважає, що такий вчинок не свідчить про належне виконання відповідачем батьківських обов`язків, а спрямований виключно на введення суду в оману. Крім того зазначає, що в судовому засіданні була заслухана думка ОСОБА_4 , який повідомив, що проживає у Швеції разом з мамою та ходить там до школи. Батька давно не бачив, спілкується інколи з ним по телефону, але не може пригадати, коли востаннє відбувалося таке спілкування. Підтвердив, що не бачив батька декілька років.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 2 листопада 2021 року залучено Виконавчий комітет Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області, як орган опіки та піклування, як правонаступника третьої особи Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

В судове засідання відповідач не з`явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у його відсутності зважаючи на те, що такий повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що в судовому засіданні брала участь його представниця.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки на підтримання апеляційної карги, представниці відповідача - в заперечення скарги, представниці органу опіки та піклування, яка щодо вирішення спору поклалася на розсуд суду, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на неї, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив, апеляційної скарги, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи та їх представників у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 12, ч.1 ст. 76, ч.1 ст. 82, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, ст. 5, 150, 151, 153, 164, 166, ч.5,6 ст. 19, ч.4 ст. 155 СК України, ст. 12 «Про охорону дитинства», ст.ст. 3,9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, Постанову Верховного Суду від 13 березня 2019 року по справі №631/2406/15-ц, рішення Європейського суду з прав людини у справі Хант проти України від 07.12.2006 року, п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав та поновлення батьківських прав», ст. 13 ЗУ «Про міжнародне приватне право», та відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що дитина ОСОБА_4 , проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 в Королівстві Швеції, навчається в цій країні у школі. Також суд встановив, що рішенням Окружного суду м. Фалун Королівства Швеції від 03.09.2020р., що ОСОБА_5 має одноосібне піклування над спільною дитиною ОСОБА_4 , визначено, що дитина на постійній основі проживає у матері, а також встановлено право спілкування сина з ОСОБА_6 по телефону або шляхом відеодзвінку кожну другу суботу. Відповідно до висновку Пустомитівської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 № 610315/0/2-19 від 12.03.2019 року, Пустомитівська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки він повністю ухилився від виконання батьківських обов`язків, не проявляє любові та заінтересованості щодо дитини, разом з ним не проживає, не цікавиться розвитком, станом здоров`я ОСОБА_7 , не бере участі у його вихованні, не піклується про духовний, фізичний і моральний розвиток, не спілкується з ОСОБА_7 в обсязі необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює належних умов для розвитку природних здібностей сина, не готує його до самостійного життя та праці, не забезпечує його необхідним харчуванням, допомогою при лікуванні, фінансово та матеріально не допомагає. Суд зазначив, що вказаний висновок органу опіки та піклування не є обов`язковим для суду (частини п`ять, шість статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Суд встановив, що позивач разом із дитиною близько п`яти років до надання висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача та на час надання такого не проживала на території Україні разом із дитиною, відповідач також перебував за кордоном. Вказаний висновок суд відхилив як доказ на підтвердження факту ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, оскільки, як вбачається зі змісту даного висновку, він складений лише на підставі заяви ОСОБА_8 від 14.02.20219 року, яка діє від імені ОСОБА_1 , що свідчить про його неповноту та необгрунтованість. Суд зазначив, що позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, суд може позбавити батька або матір їх батьківських обов`язків лише у виключних випадках коли вони свідомо ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків та, як наслідок, негативно впливають на духовний та моральний розвиток дитини. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Також суд зазначив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, згідно ст.166 СК України та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Суд встановив, що з відповідачем батьком ОСОБА_9 та сином відбувається спілкування, сам ОСОБА_4 , думка якого заслухана в судовому засіданні, підтвердив факт спілкування та бажання продовжувати спілкування як по телефону так і особисто з батьком. Суд зазначив, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Суд вказав, що матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки відповідача ОСОБА_2 та умисного ухилення його від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а посилання позивача щодо ухилення від виконання відповідачем батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Таким чином суд встановив, що долучені стороною позивача рішення іноземного суду Королівства Швеції, з приводу врегулювання питань, щодо виховання сина, інші документи іноземної держави, у встановленому законом порядку не легалізовані, на них не проставлений апостиль, тому вказані докази, суд відхилив. Також, суд зазначив, що позивач належним чином не вмотивувала власних доводів про обрання щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, не надала належних та допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, а судом не встановлено винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов`язками. Саме по собі нерегулярне спілкування батька із сином, неузгодженість між батьками щодо отримання документів на зміну місця проживання дитини, отримання паспорту, дозволу на виїзд, через високий рівень конфліктності між позивачем і відповідачем при вирішенні питань щодо сина, не може свідчити про ухилення батька від виконання свого обов`язку щодо виховання дитини. Враховуючи вищевикладене, враховуючи інтереси дитини, а також те, що позбавлення батьківських прав, тобто прав наданих батькам до досягнення їхніми дітьми повноліття на їх виховання, захист їх інтересів, та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки, а також те, що з боку позивача не надано беззаперечних доказів ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, суд не вбачав підстав для позбавлення його батьківських прав.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції вцілому обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

20.02.2020 ОСОБА_10 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Пустомитівська районна державна адміністрація про позбавлення батьківських прав, у якому просила позбавити відповідача батьківських прав стосовно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області, розірвано. За час перебування у шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З кінця 2016 року стосунки між сторонами погіршилися, відповідач перестав піклуватися про сина, не надає матеріальної допомоги, повністю ухилився він виконання батьківських обов`язків. Син сторін проживає разом з позивачкою і перебуває на її повному утриманні. 06.03.2019 року рішенням Пустомитівської районної державної адміністрації, надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , щодо сина ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття.

Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них.

Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Якщо суд при розгляді справи про позбавлення батьківських прав виявить у діях батьків або одного з них ознаки кримінального правопорушення, він письмово повідомляє про це орган досудового розслідування, який в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, розпочинає досудове розслідування.

Рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини.

Як вбачається із п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно абзацу 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При вирішенні цього спору колегія суддів виходить з інтересів неповнолітньої дитини, положень та принципів Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини, прийнятої та відкритої для підписання, ратифікації та приєднання 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, Європейської соціальної хартії, яка вступила в силу 1 липня 1999 року, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, Сімейного кодексу України, згідно змісту яких дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку. Кожна дитина має право на піклування батьків.

Зі змісту положень принципу 6 Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння, вона повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини ( 995_021 ) зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції ( 995_004 ) Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім за інтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію.

Згідно з Рекомендацією Rec(2006)19 "Про політику на підтримку позитивного виховання дітей батьками", прийнятою 13 грудня 2006 року, у програмах і заходах з підтримки виховання дітей батьками має враховуватися важливість забезпечення певних стандартів матеріально-побутових умов, достатніх для реалізації завдань позитивного виховання дітей. Урядам належить подбати і про те, щоб діти та батьки мали доступ до належного обсягу різноманітних ресурсів (матеріальних, психологічних, соціальних і культурних). Виходячи з інтересів дитини, необхідно також приділяти першорядну увагу забезпеченню таких прав батьків, як право на відповідну підтримку з боку державних органів у виконанні своїх батьківських обов`язків. Особливу увагу слід приділяти сім`ям, які опинилися в складних соціально-економічних умовах і потребують більш конкретної підтримки. Необхідно також, щоб загальні програми доповнювалися адресними цільовими заходами.

Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Відповідно до зазначеної правової норми батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) від 18 грудня 2008 року встановлено наступне: «Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (995_004) (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції (995_004) і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж`юнта проти Італії" (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу "Хазе проти Німеччини" (Haase v. Germany), N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки" (Wallova and Walla v. the Czech Republic), N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки" (Havelka and Others v. the Czech Republic), N 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу "К.А. проти Фінляндії" (K.A. v. Finland), N 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу "Мозер проти Австрії" (Moser v. Austria), N 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі "Валлова і Валла проти Чеської

Республіки", пп. 73-76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи

мали за інтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (див., mutatis mutandis, ухвали у справах: "Шульц проти Польщі" (Schultz v. Poland), N 50510/99, від 8 січня 2002 року; "Реммо і Узункая проти Німеччини" (Remmo and Uzunkaya v. Germany), N 5496/04, від 20 березня 2007 року; та "Полашек проти Чеської Республіки" (Polasek v. Czech Republic), N 31885/05, від 8 січня 2007 року). Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (див., наприклад, згадані вище рішення у справах Гавелка та інші, п. 62, і Хазе, п. 97). У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів (див. згадані вище рішення у справах К. і Т., п. 166; Кутцнера, п. 67, та Мозера, п. 70) і має оцінюватися в контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (див., mutatis mutandis, згадані вище рішення у справах Кутцнера, п. 76-77, та "К. і Т. проти Фінляндії" [GC], п. 179)».

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось, - сторони, колишнє подружжя, шлюб між якими розірванорішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 04.05.2017 року, є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також, судом першої інстанції правильно встановлено, що дитина сторін ОСОБА_4 , проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 в Королівстві Швеції з часу роздільного проживання батьків (2016 року) та навчається в цій країні у навчальному закладі (школі).

Відповідач ОСОБА_2 з часу припинення стосунків між подружжям та розірвання шлюбу проживав у Швеції, Німеччині з 2018 року, а також Україні, де перебуває і на даний час.

Дійсно, як вбачається із матеріалів справи судами Королівства Швеції було прийнято ряд рішень, які стосуються сторін у справі та їх спільної дитини, однак такі не визнані та не виконуються в Україні, відповідно обставини встановлені ними, також, судом до уваги братися не можуть.

Крім цього, дійсно, відповідно до висновку Пустомитівської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 № 610315/0/2-19 від 12.03.2019 року, Пустомитівська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування вважала за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки він повністю ухилився від виконання батьківських обов`язків, не проявляє любові та заінтересованості щодо дитини, разом з ним не проживає, не цікавиться розвитком, станом здоров`я ОСОБА_7 , не бере участі у його вихованні, не піклується про духовний, фізичний і моральний розвиток, не спілкується з ОСОБА_7 в обсязі необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює належних умов для розвитку природних здібностей сина, не готує його до самостійного життя та праці, не забезпечує його необхідним харчуванням, допомогою при лікуванні, фінансово та матеріально не допомагає.

Проте, правонаступник вказаного органу опіки та піклування - Виконавчий комітет Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області, вказаний висновок не підтримує і не заперечує. При вирішенні спору покладається на розсуд суду.

Також, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачка разом із дитиною близько п`яти років до надання висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача та на час надання такого не проживала на території України разом із дитиною, відповідач, також, перебував за кордоном.

Окрім цього, судом першої інстанції вірно не взято до уваги вказаний висновок як доказ на підтвердження факту ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, оскільки, як вбачається зі змісту даного висновку, він складений лише на підставі заяви ОСОБА_8 від 14.02.20219 року, яка діє від імені ОСОБА_1 , при цьому пояснень заінтересовані особи (сторони по справі і головне сама дитина, при цьому не надавали). Також, ні суду першої, ані апеляційної інстанції не було надано будь-яких інших доказів чи висловлено доводів про те, що окрім заяви представниці позивачки були розглянуті та враховані будь-які інші документи чи свідчення при розгляді заяви стосовно позбавлення батьківських прав відповідача.

Окрім цього, судом першої інстанції правильно встановлено, що між відповідачем, батьком ОСОБА_9 та сином відбувається спілкування. Вказаного не заперечила і позивачка, однак позивачка вказує про те, що таке відбувається вкрай рідко, дуже не тривалі періоди і фактично, на її думку, батько почав більш активно спілкуватися з сином лише після того як нею було подано позов до суду про позбавлення його батьківських прав.

Крім цього, при вирішенні спору колегія суддів, також, враховує і той факт, що в судовому засіданні в суді першої інстанції була заслухана думка дитини ОСОБА_4 , який повідомив, що проживає в Швеції разом з матір`ю, відвідує там школу. Батька давно не бачив, спілкується інколи з ним по телефону, але не може пригадати коли востаннє відбулося таке спілкування. Хоче, щоб батько до нього телефонував та приїжджав.

Зважаючи на вказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позивачка належним чином не вмотивувала власних доводів про обрання щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, не надала належних та допустимих доказів умисного невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, а судом не встановлено винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов`язками. Саме по собі нерегулярне спілкування батька із сином, враховуючи, також, і віддаленість їх місць проживання (проживання у інших державах); неузгодженість між батьками питань щодо отримання документів на зміну місця проживання дитини, отримання паспорту, дозволу на виїзд; високий рівень конфліктності між сторонами при вирішенні питань щодо сина, - не може однозначно свідчити про ухилення батька від виконання свого обов`язку щодо виховання дитини.

Перевіряючи, також, і ставлення відповідача до дитини колегія суддів вважає, що таке не слід вважати зразковим чи навіть належним, зважаючи на відсутність у матеріалах справи даних про його тривалу належну участь в вихованні та утриманні сина, даних про те, що такий достеменно знайомий із його потребами, бажаннями, бере участь у формуванні його особистості, забезпечує його підготовку до самостійного життя та навіть спілкується з ним у достатній мірі.

Однак колегія суддів враховує його активне намагання брати участь у спілкуванні з дитиною, незважаючи на певні непорозуміння з цього приводу з матір`ю дитини, що, зокрема, проявилось, також, і у зверненні з цього приводу до органу опіки та піклування (наслідком якого стало розпорядження №44/4 від 22.04.2021 року «Про визначення ОСОБА_2 способу участі у спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_4 ), а, також, бажання дитини спілкуватися з батьком. Крім цього, відповідачем зайнята активна позиція заперечення щодо позбавлення його батьківських прав, що свідчить про його певне усвідомлення своєї не зовсім позитивної поведінки стосовно виконання своїх батьківських обов`язків та намагання таку виправити, уникнувши негативних для себе наслідків при задоволенні позову.

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на нього як на особу, що не у повній мірі здійснює виконання батьківських обов`язків не слід вважати таким, що відповідатиме інтересам дитини, що має найістотніше значення при розгляді такої категорії справ та не стимулюватиме батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки може призвести до вкрай негативних наслідків у стосунках між батьком та дитиною, а саме до повної втрати будь-яких стосунків та навіть зв`язків між ними. Підстав застосування такого заходу, як такого, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини не навела і позивачка, навпаки вказавши про те, що такий позов нею заявлено у суді у зв`язку із створенням ряду незручностей відповідачем своєю неналежною поведінкою, бездіяльністю у реалізації своїх прав та обов`язків щодо дитини для позивачки та дитини, що не слід вважати більш вагомими причинами для застосування такого крайнього заходу з врахуванням наведених вище обставин.

Крім цього, зважаючи на зміст ст. 8 Конвенції про права людини та основоположних свобод, позбавлення батьківських прав слід вважати втручанням у права гарантовані ст. 8 Конвенції особи, відносно якої вирішується питання про позбавлення батьківських прав та таке втручання серед іншого повинно переслідувати мету насамперед захисту інтересів дитини, стосовно якої вирішується питання про позбавлення батьківських прав відповідача. Як вбачається із позовної заяви, матеріалів справи та апеляційної скарги жодних доводів з приводу того як позбавлення батьківських прав сприятиме захисту прав та інтересів дитини та яких саме позивачкою не наведено.

Враховуючи вказане підстав вважати обґрунтованими доводи позову, про необхідність застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав на відповідача, як на особу, який, на думку позивачки, не виконує батьківських обов`язків та ухиляється від їх виконання, - немає.

Тому доводи апеляційної скарги слід визнати необґрунтованими, а саму скаргу слід залишити без задоволення

Рішення ж суду, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 січня 2022 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра