Номер провадження: 22-ц/813/4851/22
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Колеснікова Г.Я., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Поворозко І.Ю.,

переглянувши справу №522/12786/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 7 липня 2021 року у складі судді Чернявської Л.М., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись 22 червня 2015 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що 4 серпня 2011 року уклав з ОСОБА_2 договір позики грошових коштів у розмірі 264000,00 грн. (еквівалент 33000,00 доларів США), що підтверджено договором позики та розпискою. Повернення коштів було обумовлено поверненням ним ОСОБА_2 нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Приміщення передано 28 березня 2014 року, проте позику не повернуто. Позивач ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 за договором позики від 4 серпня 2021 року борг в сумі 730620,00 грн., пеню в розмірі 1614670,00 грн., 3% річних в сумі 25937,00 грн., витрати на сплату судового збору в сумі 3554,00 грн. (т.1 а.с.3-4).

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 21 липня 2015 року відкрито провадження у справі (т.1 а.с.19).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2016 року, ухваленим в порядку заочного розгляду справи, позов задоволено (т.1 а.с.76-77).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (т.1 а.с.97).

26 грудня 2018 року в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 подано заяву про застосування позовної давності до вимог про стягнення боргу за договором позики (т.2 а.с.172-174).

Постановою апеляційного суду Одеської області від 26 грудня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 задоволено частково; рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2016 року змінено; позов ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 33000,00 доларів США, пеню в сумі 800000,00 грн., 3% річних в сумі 1202,00 доларів США, в решті вимог відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в загальній сумі 17811,00 грн. (т.2 а.с.186-191).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2016 року (т.2 а.с.205-206).

Постановою Верховного Суду від 4 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково; рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2016 року, постанову апеляційного суду Одеської області від 26 грудня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.3 а.с.54-59).

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2020 року справу прийнято до провадження (т.3 а.с.64).

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала, зазначивши у відзиві, що жодного договору позики, а також договору позики, пов`язаного з договором купівлі-продажу 1/100 частини нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 з позивачем ОСОБА_1 не укладала. Відповідач дійсно придбала у ОСОБА_1 нежитлове приміщення, сплатила обумовлену ціну, проте ОСОБА_1 відмовився від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, що мало наслідком звернення ОСОБА_2 до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 9 вересня 2011 року у справі №2-6201/11 набрало законної сили, не оскаржувалось, тому доводи ОСОБА_1 в тій частині, що за придбання приміщення по АДРЕСА_1 заборгувала 33000,00 доларів США, безпідставні. У позикових відносинах факт отримання коштів підтверджується розпискою. У договорі, на який посилається ОСОБА_1 , міститься пряма вказівка на обов`язкове складання розписки про факт передання грошей в борг, а оскільки такої розписки відповідач позивачу не видавала, то факт отримання в борг грошових коштів не підтверджений. Щодо шахрайських дій ОСОБА_2 подала заяву про злочин. Крім того, ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності, який слід відраховувати з 4 жовтня 2011 року, тобто з указаної в договорі позики дати повернення коштів (т.3 а.с.71-73).

18 березня 2021 року ОСОБА_1 , подавши заяву про поновлення строку позовної давності та уточнивши вимоги, просив:

визнати причини пропуску строку поважними, поновити строк позовної давності за вимогами про стягнення боргу;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 4 серпня 2011 року борг в сумі 915420,00 грн. (еквівалент 33000,00 доларів США), пеню за період з 30 березня 2014 року по 30 березня 2015 року в сумі 891105,35 грн., 3% річних за період з 30 березня 2014 року по березень 2021 року в сумі 192238,20 грн.; стягнути судові витрати в загальній сумі 17811,00 грн. (т.3 а.с.144-149, 150-151).

3 червня 2021 року відповідач ОСОБА_2 надала заперечення на уточнені позовні вимоги та на заяву про поновлення строку позовної давності, за змістом яких підтримала власну позицію (т.3 а.с.163-166, 170-171).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 7 липня 2021 року (описку виправлено ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 5 жовтня 2021 року) у задоволенні позову відмовлено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 25463,01 грн. (т.3 а.с.242-244, т.4 а.с.9).

Висновок суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 не видавала ОСОБА_1 розписки про зобов`язання повернути 33000,00 доларів США; що викладені ОСОБА_1 обставини в обґрунтування заявлених вимог спростовані рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 9 вересня 2011 року у справі №2-6201/11; що умови договору позики не містять положень щодо отримання відповідачем від позивача грошових коштів; що позивачем не надано належних та допустимих доказів передачі відповідачу в борг грошових коштів, надані позивачем докази є недостовірними та спростованими, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Позивачем не доведено підстави своїх позовних вимог та підстави для поновлення строку позовної давності; позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в позові. Проте, суд не застосував наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки в позові відмовлено за недоведеністю вимог. Суд стягнув як такі, що понесені та документально підтверджені, судові збори та витрати на проведення експертизи в сумі 19463,01 грн. і витрати на правову допомогу в сумі 6000,00 грн.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 8 грудня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення суду,

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про задоволення позову (т.4 а.с.12-16).

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в наступному. Висновок суду про недоведеність обставин отримання ОСОБА_2 грошових коштів не відповідає дійсності. Суд не належним чином дослідив докази у справі, а саме договір позики від 4 серпня 2011 року, розписку від 4 серпня 2011 року, експертний висновок №11777/21754 від 27 вересня 2018 року, попередній договір купівлі-продажу від 15 грудня 2009 року, із аналізу яких слідує, що попередній договір від 15 грудня 2009 року, договір позиви від 4 серпня 2011 року та розписка від 4 серпня 2011 року були підписані ними одночасно, а саме 4 серпня 2011 року, тобто за місяць до постановлення Малиновським районним судом м. Одеси рішення від 9 вересня 2011 року в справі за позовом ОСОБА_2 до нього ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності та після подання позову до суду. У статті 9 попереднього договору зазначено, що після підписання зазначеного договору та проведення повного розрахунку між покупцем та продавцем, а саме виконання зобов`язань за договором позики від 4 серпня 2011 року, останній дозволяє покупцю зайняти зазначене у договорі приміщення та проводити у ньому капітальний ремонт. Договір оренди нежитлового приміщення від 5 січня 2014 року, укладений між ЮФ «Істина» та ПП «Енко» підтверджує, що придбане у нього ОСОБА_2 нежитлове приміщення навіть після постановлення вказаного судового рішення перебувало у його користуванні до 28 березня 2014 року після чого приміщення було передане ОСОБА_2 , що стало підставою для її розрахунку з ним, про що й було зазначено у розписці від 4 серпня 2011 року. Відповідно до частини 1 статті 207 ЦК України договір позики у письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами, тому посилання ОСОБА_2 на відсутність розписки про отримання нею грошових коштів не відповідає чинному цивільному законодавству та судовій практиці.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом розглянуті уточнена позовна заява, заява про поновлення строку для подання позову, про що зазначено в описовій частині судового рішення, тому факт порушення судом пункту 15 частини 2 статті 197 ЦПК України відсутній. Заява про поновлення строку позовної давності була подана через п`ять років після подання позову, незважаючи на що цю заяву суд прийняв та за результатами розгляду дійшов обґрунтованого висновку про ненадання доказів поважності причин пропуску строку позовної давності. Безпідставними є доводи скарги щодо не дослідження судом доказів. Факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача відсутній, що підтверджується самим позивачем у поданих до суду заявах. У пунктах 5, 6 наданого позивачем договору позики від 4 серпня 2011 року зазначено, що «цей договір вважається укладеним з моменту підписання позикодавцем та позичальником зазначеного договору про наявність боргу по грошовим коштам у позичальника та підтверджується розпискою позичальника», «розписка позичальника про наявність у нього боргу перед позикодавцем є невід`ємною частиною договору позики та пишеться позичальником власноручно». Жодного іншого положення у наданому позивачем договорі позики, яке б фіксувало факт отримання відповідачем грошових коштів за цим договором, немає. Позивач жодним доказом не підтверджує факт передачі відповідачу грошових коштів, а також факт їх отримання відповідачем. Обидва висновки судово-почеркознавчої експертизи підтвердили той факт, що підпис від імені ОСОБА_2 виконаний рукописним способом не ОСОБА_2 , у розпорядження експертів було надано договір позики та розписку. Позивач в апеляційній скарзі стверджує, що написав розписку особисто. Крім того, позивачем особисто закреслені остання частина речення у пункті 5 та у пункті 6 наданого договору позики, де мова йде про те, що розписка за таким договором є невід`ємною частиною договору позики і має бути написана позичальником особисто. Отже, позивач підтверджує підроблення ним особисто документів та підпису відповідача. По факту таких шахрайських дій ОСОБА_1 подано заяву про злочин, номер кримінального провадження 0000290. Обставини, встановлені у судовому рішенні від 9 вересня 2011 року в справі №2-6201/11, в силу положень частини 4 статті 82 ЦПК України не доказуються при розгляді справи, що наразі переглядається. Посилання ОСОБА_1 на те, що попередній договір від 15 грудня 2009 року, договір позики від 4 серпня 2011 року, розписка від 4 серпня 2011 року були написані одночасно, а саме 4 серпня 2011 року за місяць до постановлення рішення в справі №2-6210/11, обґрунтовано не прийнято судом, так як не стосується предмета доказування, не має підтвердження доказами, крім того, позовна заява у справі №2-6201/11 була подана до суду 19 липня 2011 року та містила у додатку такий доказ як попередній договір купівлі-продажу від 15 грудня 2009 року, докази розрахунку за ним тощо. У рішенні суду від 9 вересня 2011 року в справі №2-6201/11 вказано, що ОСОБА_2 передала відповідачу в рахунок вартості нежитлового приміщення його остаточну вартість та загалом 160000,00 грн., що підтверджується відповідними розписками, та отримала ключі від приміщення. Посилання ОСОБА_1 на те, що 5 січня 2014 року було укладено між ЮФ «Істина» та ПП «Енко» договір оренди нежитлового приміщення вкотре вказують на підробку документів, оскільки ПП «Енко» було припинено 15 грудня 2009 року та, відповідно, не могло укладати договір оренди у 2014 році. Суд дійшов обґрунтованого висновку, що надані позивачем докази є недостовірними, позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню (т.4 а.с.42-45).

Переглянувши справу за наявними в ній і доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін з огляду на наступне.

За змістом позовних вимог між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальниками укладено у простій письмовій формі 4 серпня 2011 року договір позики грошових коштів 264000,00 грн., що є еквівалентом 33000,00 доларів США, отримання грошових коштів підтверджено підписом ОСОБА_2 на договорі позики та розписці про отримання грошової суми, повернення коштів згідно розписки від 4 серпня 2011 року було обумовлено передачею ОСОБА_1 ОСОБА_2 приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку доведення обставин, на які ОСОБА_1 посилався як на підставу своїх вимог, надано:

складений у простій письмовій формі договір позики від 4 серпня 2011 року, що містить дані про ОСОБА_1 як позикодавця та ОСОБА_2 як позичальника, про позику грошових коштів в розмірі 264000,00 грн., що є еквівалентом 33000,00 доларів США, під повернення суми позики до 4 жовтня 2011 року (т.1 а.с.151, оригінал);

розписку від 4 серпня 2011 року, що містить дані про те, що ОСОБА_2 поверне ОСОБА_1 33000,00 доларів США після передачі їй приміщення офісу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 площею 48,2 кв.м (т.1 а.с.151 зворот, оригінал).

Позовні вимоги про стягнення боргу, 3% річних та пені заявлено ОСОБА_1 як такі, що виникли з правовідносинах позики грошових коштів.

ОСОБА_2 заперечує виникнення між нею та ОСОБА_1 правовідносин позики грошових коштів.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову за недоведеністю отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у позику та, відповідно, виникнення у ОСОБА_2 боргового грошового зобов`язання на підставі наданого ОСОБА_1 договору позики від 4 серпня 2011 року.

Суд апеляційної інстанції з даним висновком погоджується.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики); договір позики є укладеним з моменту передання грошей (ст.1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (ст.1047 ЦК України).

При укладенні договору позики в усній формі сторони мають дотримуватися правил, передбачених статтею 206 ЦК України. В разі недодержання письмової форми договору у випадках, коли цього вимагає норма зазначеної статті, настають правові наслідки, передбачені статтею 218 ЦК України. При вирішенні судом спору сторони можуть оперувати будь-якими засобами доказування, крім показань свідків. Такими засобами доказування можуть бути листи, письмові документи тощо, що ж до розписки, то розписка є документом, що підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальникові.

У наданому ОСОБА_1 як доказі правовідносин позики грошових коштів Договорі позики від 4 серпня 2011 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) зазначено, що:

«1. позикодавець передає у власність позичальнику безвідсотково строком на три місяці суму грошових коштів у розмірі 264000 грн., що є еквівалентом 33000 доларів США, які позичальник зобов`язується повернути в термін до 4 жовтня 2011 року»;

«2. повернення зазначеної суми повинно бути здійснено у повному обсязі однією сумою або частками в термін строку не пізніше 4 жовтня 2011 року»;

«3. після закінчення строку безвідсоткового користування грошима, зазначеного у п.1 договору позики, а саме з 4 жовтня 2011 року, позичальник зобов`язується виплачувати позикодавцю, починаючи з 5 жовтня 2011 року 5% від суми заборгованості за договором позики»;

«5. цей договір вважається укладеним з моменту підписання позикодавцем та позичальником зазначеного договору про наявність боргу по грошовим коштам у позичальника, та підтверджується розпискою позичальника».

«6. розписка позичальника про наявність у нього боргу перед позикодавцем є невід`ємною частиною договору позики та пишеться позичальником власноручно»;

«7. у разі неповернення позичальником позики за цим договором в термін до 4 грудня 2011 року позикодавець має право з 5 грудня 2011 року нараховувати пеню згідно статті 549 ЦК України в розмірі 0,5% за кожен день прострочення проведення розрахунків» (т.1 а.с.151, оригінал).

Договір позики від 4 серпня 2011 року містить підпис від позикодавця ОСОБА_1 та підпис від позичальника ОСОБА_2 (щодо вказаних підписів позичальника судом призначено, експертними установами проведено дві експертизи).

Договір позики від 4 серпня 2011 року містить у пункті 5 закреслення слів «та підтверджується розпискою позичальника», у пункті 6 закреслення слів «розписка позичальника про наявність у нього боргу перед позикодавцем є невід`ємною частиною договору позики та пишеться позичальником власноручно».

Дійсність проведення даних закреслень (виправлень) у Договорі позики від 4 серпня 2011 року підтверджена підписом ОСОБА_1 як позикодавця, що ж до підтвердження закреслень (виправлень) підписом ОСОБА_2 як позичальника, то такий відсутній. Отже, виходячи з того, що договір позики є двостороннім договором, то відсутність підтвердження закреслень (виправлень тощо) у договорі іншою стороною договору, яка до того ж не визнає дані обставини, має наслідком те, що наявні в договорі закреслення, виправлення тощо не приймаються. Крім того, суд звертає увагу, що ці закреслення (виправлення) є суттєвими, стосуються безпосередньо позичальника, підпис якого на підтвердження дійсності проведення закреслень (виправлень) відсутній.

Розписка від 4 серпня 2011 року містить дані про те, що ОСОБА_2 поверне ОСОБА_1 33000,00 доларів США після передачі їй приміщення офісу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 площею 48,2 кв.м (т.1 а.с.151 зворот, оригінал).

Розписка від 4 серпня 2011 року містить підпис від позичальника ОСОБА_2 (щодо вказаного підпису судом призначено, експертними установами проведено дві експертизи).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 9 вересня 2011 року ухваленим в порядку заочного розгляду справи, в справі №2-6201/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності позов ОСОБА_2 задоволено; визнано таким, що відбувся договір купівлі-продажу 1/100 частин нежитлового приміщення магазину загальної площі 48,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнано за ОСОБА_2 право власності 1/100 частину нежитлового приміщення магазину загальною площею 48,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Судове рішення не переглядалось за заявою відповідачів та, відповідно, не оскаржувалось в апеляційному порядку. Судове рішення набрало законної сили. В судовому рішенні йдеться про укладений 15 грудня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у простій письмовій формі попередній договір купівлі-продажу 1/100 частин нежитлового приміщення магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , передачу ОСОБА_2 ОСОБА_1 15 грудня 2009 року авансового платежу в сумі 24000,00 грн., передачу ОСОБА_1 ОСОБА_2 ключів від приміщення, проведення ОСОБА_2 у період з 15 грудня 2009 року по 22 листопада 2010 року повного розрахунку на загальну суму 160000,00 грн., ухилення від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

Правовідносини у справі №2-6201/11 виникли щодо купівлі-продажу нерухомого майна. Визначення вартості предмета купівлі-продажу, порядок розрахунків, проведення/не проведення сплати покупцем продавцю грошових коштів за придбане нерухоме майно, фактичне володіння та користування приміщенням тощо стосуються виключно вказаних правовідносин купівлі-продажу нерухомого майна, що знайшли своє вирішення у рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 9 вересня 2011 року в справі №2-6201/11.

Судове рішення в справі №2-6201/11 може бути переглянуте в порядку ЦПК України за наявності підстав, але правовідносини у цій справі не можуть бути підмінені позиковими правовідносинами.

Правовідносини купівлі-продажу нерухомого майна є відмінними від правовідносин позики грошових коштів, тому намагання ОСОБА_1 ув`язати купівлю-продаж з позикою у заявленій ним комбінації не приймається. Купівля-продаж нерухомого майна як то 1/100 частини приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не є предметом розгляду у справі №522/12786/15-ц, що наразі переглядається, тому оцінка обставинам, що пов`язані з купівлею-продажем, судом не у справі про стягнення боргу за договором позики не надається. Слід зауважити, що жоден із договорів, про які йдеться у справі (купівля-продаж, позика тощо), не має нотаріального посвідчення.

Щодо правовідносин позики грошових коштів, то у розумінні положень статей 1046, 1047 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Договір позики від 4 серпня 2011 року сам по собі не підтверджує передання ОСОБА_1 як позикодавцем ОСОБА_2 як позичальнику грошових коштів, оскільки містить посилання на необхідність підтвердження розпискою позичальника наявності у нього боргу перед позикодавцем, при цьому містить посилання на те, що така розписка є невід`ємною частиною договору позики (оскільки закреслення/виправлення в договорі були здійснені в односторонньому порядку, то такі не приймаються з підстав, викладених вище).

ОСОБА_2 не визнає отримання нею коштів у позику та написання нею чи підписання нею розписки від 4 серпня 2011 року до договору позики від 4 серпня 2011 року.

Висновок №17-1317/01 від 9 жовтня 2017 року судової почеркознавчої експертизи, складений експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України на виконання ухвали апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2017 року, містить наступне:

підпис від імені ОСОБА_2 у наданій на експертизу розписці від 4 серпня 2011 року, складений і підписаній від імені ОСОБА_2 , розмішений нижче тексту (матеріали справи №522/12786/15-ц, а.с.151), виконаний не самою ОСОБА_2 , а іншою особою; досліджуваний підпис від імені ОСОБА_2 виконаний з наслідуванням підпису (підписам) ОСОБА_2 ;

вирішити питання, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_2 у наданому на експертизу договорі позики від 4 серпня 2011 року, укладеному між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , розміщений у розділі «Позичальник ОСОБА_2 …» (матеріали справи №522/12786/15-ц, а.с.151) самою ОСОБА_2 або іншою особою, не виявилося можливим з причин, викладених у пункті 2 Дослідницької частини висновку (т.1 а.с.204-210).

Висновок №11777/21754 від 27 вересня 2018 року повторної судової почеркознавчої експертизи, складений експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України на виконання ухвали апеляційного суду Одеської області від 17 квітня 2018 року, містить наступне:

підпис від імені ОСОБА_2 в договорі позики від 4 серпня 2011 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму коштів 264000 грн. (т.1 а.с.151), на лицьовій стороні аркуша в графі «Позичальник ОСОБА_2 » виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів ОСОБА_2 ; ознаки, які б свідчили про виконання цього підпису ОСОБА_2 навмисно зміненим почерком, відсутні;

підпис від імені ОСОБА_2 в розписці від 4 серпня 2011 року, складеній від імені ОСОБА_2 (т.1 а.с.151), на зворотній стороні аркуша під рукописним текстом розписки ліворуч від рукописного запису « ОСОБА_2 » виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_2 (т.2 а.с.129-143).

Отже, в справі відсутній належний та допустимий доказ на підтвердження передання ОСОБА_1 . 4 серпня 2011 року ОСОБА_2 у позику грошових коштів 264000 грн. (еквівалент 33000 доларів США); надана ОСОБА_1 на підтвердження обставин позики розписка від 4 серпня 2011 року, оригінал якої знаходиться на звороті аркуша 151 в томі 1 справи №522/12786/15-ц, не містить підпису ОСОБА_2 як позичальника, тому у розумінні статті 1047 ЦК України не є розпискою ОСОБА_2 як позичальника та, відповідно, не може бути підтвердженням передання ОСОБА_1 ОСОБА_2 в позику грошових коштів в сумі 33000 доларів США (як зазначено у розписці) чи 264000 грн. (як зазначено у договорі позики).

Виникнення у ОСОБА_2 позикового обов`язку не доведено, суд першої інстанції з цим визначився правильно. Доводи апеляційної скарги висновок суду про недоведеність вимог про стягнення боргу за договором позики та похідних від цього вимог про стягнення 3% річних, пені не спростовують.

За змістом частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У сенсі даної норми матеріального права положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права, щодо якого заявлено вимогу, і факт його порушення або оспорювання; якщо під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно визначився з тим, що порушення цивільного права, щодо якого ОСОБА_1 заявлено вимоги, не доведено, тому правильно відмовив у позові не за наслідками спливу позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Щодо судових витрат апеляційна скарга доводів не містить.

Суд першої інстанції встановив обставини, що мають значення для справи, його висновки відповідають таким, рішення ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, ухвалено з дотриманням норм процесуального права.

Правові підстави для скасування рішення суду відсутні.

Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Справа в провадженні судів з червня 2015 року, розглядалась судами різних інстанцій; вчергове в апеляційній інстанції справа знаходиться з листопада 2021 року, призначена 2 лютого 2022 року до розгляду в судове засідання на 20 жовтня 2022 року; інформація про дату, час та місце розгляду справи доступна на сайті «Судова влада». Учасники справи мали процесуальний час для надання суду обґрунтування власних позицій; відзив на апеляційну скаргу до суду надано. Судом апеляційної інстанції вимоги статей 128, 130 ЦПК України щодо судового виклику/повідомлення учасників процесу виконано, порядок вручення судових повісток дотримано, учасники справи правом на отримання/неотримання надісланих поштою судових повісток розпорядилися на власний розсуд, «SMS»-повідомлення «Судова повістка..» на 20 жовтня 2022 року також отримані завчасно. Учасники справи повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, підстав для відкладення розгляду справи не встановлено.

Датою ухвалення призначеного у судове засідання на 20 жовтня 2022 року рішення судом апеляційної інстанції відповідно до положень частини 5 статті 268 ЦПК України є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 7 липня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2022 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Г.Я.Колесніков

Є.С.Сєвєрова