КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Крижанівська Г.В.,

судді Гуль В.В., Шебуєва В.А.,

секретар Шпирук Ю.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Державного бюро розслідувань, згідно з яким просив: стягнути з Держави Україна на його користь суму у розмірі 59 475 грн. 00 коп. у якості компенсації за завдану моральну шкоду

В обґрунтування заявлених позовних вимог вказував, що починаючи з 06.06.2018 року службовими особами командування військової частини НОМЕР_1 НГУ вчиняються дії щодо недопущення позивача до місця проживання у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , з метою виселення позивача з житлового приміщення у такому гуртожитку, де позивач фактично проживав з 2008 року.

У зв`язку з наведеним, позивач у 2018 та 2019 році звертався до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, з заявами про кримінальне правопорушення, де, крім іншого, викладав обставини і факти, що, на його думку, може вказувати на наявність у вищевказаних діях службових осіб командування військової частини НОМЕР_1 НГУ ознак відповідних злочинів.

У подальшому, не погоджуючись з порядком проведення слідчими органами ТУ ДБР у м. Києві досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 0000101 та № 0000415, позивач звертався зі скаргами до суду у порядку, визначеному КПК України, що мало наслідком постановлення слідчими суддями відповідних ухвал зобов'язального характеру по відношенню до тих чи інших дій слідчих органів ТУ ДБР у м. Києві.

Також, позивач звертався із відповідною заявою з приводу належності проведення слідчими органами ТУ ДБР у м. Києві досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 0000101 та № 0000415 і до ДБР, за наслідками чого оскаржив відповідь ДБР до адміністративного суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.10.2020 року, ухваленим у справі № 640/16233/19, позов ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Директора Державного бюро розслідувань Труди Р.М. щодо належного розгляду і вирішення заяви позивача від 01.07.2019 року за вх. № К-4336/ОП по суті викладених в ній вимог. Зобов'язано Директора Державного бюро розслідувань повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.07.2019 року за вх. № К-4336/ОП та надати відповідь по суті викладених в ній вимог. В іншій частині вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач оскаржив його в апеляційному порядку, за наслідками чого постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.03.2021 року у справі № 640/16233/19 апеляційну скаргу позивача задоволено змінено мотивувальну частину рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.10.2020 року в адміністративній справі №640/16233/19, виклавши її в редакції цієї постанови, у решті судове рішення залишено без змін.

Разом з тим, позивач зазначав, що станом на день подання позовної заяви, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.10.2020 року не виконано та, відповідно, його право на доступ до запитуваної у заяві від 01.07.2019 року за вх. № К-4336/ОП залишається порушеним.

За вказаних обставин, позивач вказував, що порушення з боку директора ДБР його права на доступ до інформації щодо причин процесуальної поведінки службових осіб ТУ ДБР у м. Києві завдало йому моральну шкоду, яка полягає, серед іншого, у необхідності протягом тривалого часу витрачати свій особистий час та здоров`я для вжиття додаткових заходів для захисту своїх прав, розпачі через відсутність дієвих юридичних механізмів для припинення протиправної поведінки службових осіб ТУ ДБР уповноважених на розгляд його заяв про кримінальне правопорушення тощо.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15.07.2022 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 127-132).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення, як таке, що порушує його права, свободи та інтереси, та закрити провадження у справі, як таке, що не стосується спору, з яким він звернувся до суду.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що порушення суддею норм процесуальної права викликало у нього сумнів у тому, що його справу розглядає неупереджений суд, який спроможний забезпечити справедливий розгляд порушеного позивачем спору.

При цьому, зазначає, що зі змісту оскаржуваного рішення не вбачається можливим, з`ясувати підстави, з яких суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність поведінки відповідача у спірних правовідносинах та про недоречність і недоведеність доводів позивача про завдання йому моральних страждань (а.с. 149-155).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05.09.2022 року відкрито апеляційне провадження та надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 163).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05.09.2022 року справу призначено до розгляду (а.с. 164).

15.09.2022 року до суду надійшов відзив відповідача апеляційну скаргу, в якому відповідач, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, просив задовольнити з наведених у ній підстав.

Чупринська Є.М. , яка діє в інтересах Державного бюро розслідувань, проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила скаргу залишити без задоволення з огляду на її безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, які з`явилися у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ТУ ДБР у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальних провадженнях №№ 0000415 та 0000101 за заявами ОСОБА_1 .

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.10.2020 року, ухваленим у справі № 640/16233/19, позов ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Директора Державного бюро розслідувань Труди Р.М. щодо належного розгляду і вирішення заяви позивача від 01.07.2019 року за вх. № К-4336/ОП по суті викладених в ній вимог. Зобов'язати Директора Державного бюро розслідувань повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.07.2019 року за вх. № К-4336/ОП та надати відповідь по суті викладених в ній вимог. В іншій частині вимог відмовлено.

При цьому, не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач оскаржив його в апеляційному порядку, за наслідками чого постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.03.2021 року у справі № 640/16233/19 апеляційну скаргу позивача задоволено змінено мотивувальну частину рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.10.2020 року в адміністративній справі № 640/16233/19, виклавши її в редакції цієї постанови, у решті судове рішення залишено без змін.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що невиконання відповідачем рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.10.2020 року порушує його право на доступ до запитуваної у заяві від 01.07.2019 року за вх. № К-4336/ОП та, як наслідок, завдало йому моральної шкоди.

Так, ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

При цьому, за відсутності підстав для застосування частини першої ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Згідно із вимогами ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Аналогічний висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 року у справі № 686/13212/19.

Разом з тим, відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Також, у відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Однак, всупереч вищенаведених вимог законодавства, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і діяннями відповідачів.

Натомість, слід зазначити, що суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності.

При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Аналогічний правовий висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі № 686/27885/19.

Тобто, як правильно зазначив суд першої інстанції, сам по собі факт наявності судового рішення про визнання дій Державного бюро розслідувань неправомірними за умови не доведення вищевказаних обставин, не доводить заподіяння йому шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і настанням такої шкоди.

Більш того, як вбачається з матеріалів справи, 17.09.2021 року ДБР було виконане рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.10.2020 року, а саме: повторно розглянуто заяву позивача від 01.07.2019 року за № К-4336/ОП та надано останньому відповідь за вих. № 10-11-02-22492 від 17.09.2021 року.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обґрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 29 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач Г.В. Крижанівська

Судді В.В. Гуль

В.А. Шебуєва