Справа № 361/513/22
Провадження № 2/361/2304/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

13 вересня 2022 року Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Радзівіл А.Г.

за участю секретаря Лелеки В.А.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу "Великодимерський ліцей" Броварського району Київської області про встановлення факту порушеного права, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

21 січня 2022 року позивач звернулась до суду із позовом до відповідача в якому просила суд:

Прийняти позов ?Про незаконне відсторонення від роботи, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу? з причин порушення відповідачем гарантованих Конституцією України прав і свобод громадян та порушення вимог трудового законодавства;

Встановити факт порушення відповідачем вимог Конституції України щодо права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується;

Поновити її на роботі на посаді вчителя початкових класів у комунальному закладі ?Великодимермський ліцей? Броварського району Київської області;

Сплатити їй заробіток за час вимушеного прогулу з причини незаконного відсторонення з 8 листопада 2021 року по день постановлення рішення суду.

Свій позов обґрунтовувала тим, що вона працює вчителем початкових класів у комунальному закладі ?Великодимермський ліцей? Броварського району Київської області.

5 листопада 2021 року за наказом №214/в ?Про відсторонення від виконання професійних обов`язків працівника, який не отримав щеплення від гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2? позивача відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 8 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти СOVID-19.

Наказ відтворено власноруч директором відповідача ОСОБА_2 .

З Наказом позивач ознайомлена під розпис.

Позивач повністю не погоджується з Наказом відповідача, вважає його таким, що порушує вимоги чинного українського законодавства, а дії відповідача вважає свідомим злочином, направленим на порушення прав і свобод громадян, гарантованих Конституцією України, що доводиться наступним. Оскільки навчальний заклад у якому працює позивач відноситься до навчальних закладів, які засновані та належать територіальній громаді, персональна відповідальність за зрив виконання загальнодержавної програми з освіти повністю покладається на керівника цієї юридичної особи - директора відповідача ОСОБА_2 з причини відсутності вчителя початкових класів у такому навчальному закладі з причини його відсторонення за виданим власноруч цім керівником Наказу.

Керівник комунального закладу (відповідач) несе персональну відповідальність за зрив учбового процесу з причини виконання нею злочинного наказу - постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236 ?Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2? зі змінами та наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04 жовтня 2021 року ?Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням?.

За змістом ст. 46 КЗпП України, на яку посилається у своєму Наказі відповідач, допускається відсторонення працівників, або у випадках зазначених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним законом.

Тому посилання відповідача у Наказі на відсторонення позивача від виконання професійних обов`язків з причин, не встановлених та не визначених у чинному трудовому законодавстві України є прямим його порушенням та має ознаки злочину, регламентованого ст. 172 ?Грубе порушення законодавства про працю? Кримінального кодексу України - тобто незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів чи у зв`язку з повідомленням ним про порушення вимог Закону України ?Про засади запобігання і протидії корупції? іншою особою, а також інше грубе порушення законодавства про працю.

При цьому слід розуміти, що обов`язкові медичні огляди не є тотожними обов`язковим профілактичним щепленням, вичерпний перелік яких (дифтерія, кашлюк, кор, поліомієліт, правць, туберкульоз) визначено у ч. 1 ст. 12 Закону України ?Про захист населення від інфекційних хвороб?.

На сьогодні трудовим законодавством не встановлено окремого порядку про відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від СOVID-19.

Неконституційність відтворення постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236 ?Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2? зі змінами доведена Рішенням Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року по справі № 1-14/2020 (230/20), яким визнано неконституційними окремі положення постанови КМУ ?Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів? від 20 травня 2020 року № 392.

Так, перший карантин в Україні було введено Постановою КМУ № 211 від 11 березня 2020 року, якою в Україні із 12 березня 2020 року установлено карантин.

На підставі цієї Постанови КМУ № 211 від 11 березня 2020 року відтворено Постанову КМУ ?Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів? № 392 від 20 травня 2020 року яка вищезазначеним Рішенням Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року по справі № 1-14/2020(230/20) визнана неконституційною.

Таким чином, всі наступні за нею постанови КМУ - № 500 від 17 червня 2020 року, № 641 від 22 липня 2020 року, № 760 від 26 серпня 2020 року, № 956 від 13 жовтня 2020 року, 1 № 1100 від 11 листопада 2020 року. № 1236 від 09 грудня 2020 року. № 104 від 17 лютого 2021 року є також неконституційними, тому, що прийняті з порушенням вимог Основного Закону - Конституції України.

Таким чином, відповідач здійснював дії та видав Наказ на підставі підзаконних документів, які були відтворені з порушенням норм Конституції України та Конституційним Судом України визнані неконституційними.

Незаконність відтворення наказів Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04 жовтня 2021 року ?Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням? доведено низкою судових рішень у різних судових органах України і вказує на свідоме знищення людей через вимогу здійснення ними щеплення, яке не є обов`язковим та не входить до профілактичних щеплень проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу, включених до календаря щеплень відповідно ч. 1 ст. 12 Закону України ?Про захист населення від інфекційних хвороб?.

Самі ж ?вакцини?, які силоміць нав`язують для щеплення людей насправді не є вакцинами, як такими тому, що вони не пройшли відповідних випробувань на добровольцях те не внесені, як вакцини до загального переліку вакцин за встановленими чинним законодавством України порядком та їх застосування є протизаконною дією.

Крім того у відповідності до Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 24.12.2020 №3018 ?Про затвердження Дорожньої карти з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-СоV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію СOVID-19 в України у 2021-2022 роках? передбачено, що вакцинація від коронавірусної хвороби СOVID-19 в Україні буде добровільною для усіх груп населення та професійних груп.

Відсутність у Позивача щеплення нелегітимними вакцинами від невстановлених чинним законодавством хвороб є порушенням трудового законодавства і не може бути підставою відсторонення від роботи і, тим більше, позбавлення заробітної плати.

Таким чином, видання відповідачем Наказу, яким порушено гарантовані Конституцією права і свободи позивача та вимоги чинного українського законодавства свідчать про вчинення відповідачем свідомого злочину.

Позивач пояснює, чому вона свідомо відмовляється від проведення робити щеплення від, начеб то СOVID-19.

Безкоштовні ПЦР тести здійснюються тільки лабораторіями Державної установи ?Центр громадського здоров`я Міністерства охорони здоров`я України? та в комунальних медичних закладах міста, проте в останніх вони провадяться лише з метою діагностування хворих, які звертаються за медичною допомогою.

Крім того, слід заначити, що послуги тестування іншими медичними лабораторіями, які проводять дослідження на СOVID-19, окрім лабораторій Державної установи ?Центр громадського здоров`я Міністерства охорони здоров`я України? лабораторного центру Міністерства охорони здоров`я України є платними.

Можливості регулярно сплачувати їх послуги позивач не має фінансової можливості так, як вартість 1 тесту складає 662,00 грн, термін дійсності 72 години (3 доби), робочий місяць -21-22 робочих дні. Відповідно, необхідно зробити в середньому 8 тестів на загальну суму 5296,00 гривень.

Термін виготовлення і отримання результатів безкоштовного тесту перевищує термін його дійсності та не є гарантом виявлення збудника хвороби СOVID-19, так само, як і гарантом наявності або відсутності підтвердження самої хвороби СOVID-19.

Крім того, наразі, немає повної, вичерпної офіційної інформації щодо гарантії того, що будь-яка із застосованих в Україні вакцин була повністю, незалежно та ретельно протестована проти контрольних груп та наступних результатів цих тестів, повний список складу вакцини, всі побічні реакції, пов`язані з цими вакцинами з моменту її введення, ймовірний ризик смерті і ймовірності одужання, якщо позивач захворіє на СOVID-19 у разі щеплення. У то же час є численна статистика випадків післявакцинальних реакцій та ускладнень після проведення щеплення від так званого захворювання СOVID-19.

До того ж слід врахувати, що Загальна декларація прав людини (ООН, 1948 рік) у статті 23 проголошує, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття; на рівну оплату за рівну працю; кожен працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Аналізуючи наведені вище норми Конституції України та відповідних законів України, слід констатувати факт свідомого порушення відповідачем зазначених норм чинного українського законодавства.

З цих підстав Наказ відповідача є незаконним та підлягає скасуванню в судовому порядку, що є належним правовим захистом прав позивача, як працівника.

21 січня 2022 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін

02 червня 2022 року від позивача надійшла заява про необхідність повідомлення про призначення судового засідання.

06 червня 2022 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу "Великодимерський ліцей" Броварського району Київської області про встановлення факту порушеного права, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 15 липня 2022 року.

15 липня 2022 року від позивача надійшла заява про доводи та міркування, які виникають під час судового розгляду та потребують вирішення, в якій позивач посилається на ст. 46. Відсторонення від роботи КЗпПУ, якою взагалі не передбачено відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом у разі відмови працівника від щеплення.

Позивач акцентує увагу суду, що Верховний Суд у постанові від 17.04.2019 р. у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим.

Однак, Державна установа ?Центр громадського здоров`я Міністерства охорони здоров`я України? листом від 19 квітня 2021 року за № 13/352-к/320-к/21 повідомила, що у період часу з 01 січня 2020 року по 19 квітня 2021 року у референс-лабораторії вірусологічних досліджень Центру та у лабораторіях лабораторних центрів Міністерства охорони здоров`я України штам вірусу SARS-СоV-2 відсутній. Крім того, ця Державна установа у зазначеному листі повідомила, що референс-лабораторії вірусологічних досліджень Центру і лабораторії лабораторних центрів Міністерства охорони здоров`я України не проводять вірусні дослідження з метою виділення вірусу SARS-СоV-2 на культурні клітини.

Тобто - в жодній лабораторії МОЗ України збудник (вірус SARS-СоV-2) так званої хвороби СOVID-19 не встановлений, а відповідно, якщо не встановлено збудника хвороби, то не встановлено і саму хворобу СOVID-19.

З цього виходить, що так звана ?вакцинація? проти не встановленого в жодній лабораторії МОЗ України збудника (вірус SARS-СоV-2) хвороби СOVID-19 здійснюється лікарськими засобами, які не пройшли тестування у відповідності до вимог чинного українського законодавства і з цих підстав не можуть вважаться вакцинами, а сама кампанія по так званій ?вакцинації? є нічим іншим, як експериментом.

Зважаючи на вказане, за вимог українського законодавства така ?вакцинація? може провадитись тільки на добровольцях, які виявили бажання приймати участь у цьому експерименті.

Крім того, позивач акцентує увагу суду, що у чинному трудовому законодавстві України відсутня обставина, коли роботодавець має право відсторонити працівника від роботи за відмову від примушення проходження будь-якого щеплення, тим більш - лікарськими препаратами, які не пройшли повного курсу клінічних випробувань та ці щеплення не внесені до календаря обов`язкових профілактичних щеплень, визначеного ст. 12 ?Профілактичні щеплення? Закону України ?Про захист населення від інфекційних хвороб? від 6 квітня 2000 року № 1645-ІІІ.

Позивач також звертає увагу суду, що чинним законодавством передбачено та імперативно визначено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення.

У матеріалах справи №361/513/22 відсутні обставини, за яких відповідач надав до суду об`єктивну інформацію, що ним доводилось до відома позивача інформація про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення, що відсутні і у самому Наказі про відсторонення від роботи.

Таким чином, чинне законодавство України встановлює певний порядок відсторонення осіб, що необгрунтовано відмовились від обов`язкових профілактичних щеплень, внесених до Календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого наказом МОЗ України від 16 вересня 2011 року та про необхідність здійснення яких визначено у Законі України ?Про захист населення від інфекційних хвороб? за обов`язкової наявності доведення до відома цих осіб інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення та при наявності подання відповідних посадових осіб державної санітарно- епідеміологічної служби про відсторонення осіб, які безпідставно відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні здійснених у відповідності до Інструкції ?Про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи та іншої діяльності? затвердженої наказом МОЗ України від 14 квітня 1995 року № 66 із змінами, внесеними згідно з наказом МОЗ України від 30 серпня 2011 року № 544 та визначених Законом України ?Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення?.

З цих підстав, посилання відповідача у Наказі на пункт 416 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 ?Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2? від 09 грудня 2020 року зі змінами, наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04 жовтня 2021 року ?Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням? є невідповідним вимогам чинного українського законодавства, виходячи з наступного:

1. Позивач вказував у позові, що відповідно до вимог ч.І, ст. 29 ?Карантин? Закону України ?Про захист населення від інфекційних хвороб? від 6 квітня 2000 року № 1645-ІІІ, карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України (далі - КМУ). Позивач також вказував у позові і про те, що зазначені повноваження КМУ обмежені законом, що полягає у встановленні жорсткої і безальтернативної процедури здійснення введення карантину.

Ця процедура полягає у наступному:

- За регламентом ч.2 ст. 29 ?Карантин? Закону України ?Про захист населення від інфекційних хвороб?, питання про встановлення карантину порушує перед КМУ центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (Міністерство охорони здоров`я України), за поданням головного державного санітарного лікаря України;

- За регламентом п. й), ч. 1, ст. 40 ?Повноваження головного державного санітарного лікаря України? Закону України ?Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення? від 24 лютого 1994 року № 4004-ХІІ визначено: ?у разі введення в Україні чи в окремих її місцевостях режиму надзвичайного стану вносить центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров 'я, обґрунтоване подання для прийняття рішення щодо звернення до Кабінету Міністрів України з пропозицією про встановлення карантину. У поданні зазначаються: період і межі території встановлення карантину; перелік проведення необхідних профілактичних, протиепідемічних та інших заходів, які можуть бути проведені у зв 'язку з введенням режиму надзвичайного стану і встановленням карантину, виконавці цих заходів; вичерпні тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб, додаткові обов`язки, що покладаються на них.

Головний державний санітарний лікар України, крім повноважень, передбачених цією статтею, має також повноваження, передбачені статтею 41 цього Закону. Він може делегувати свої повноваження заступникам головного державного санітарного лікаря України повністю або частково?.

Таким чином, такою що не суперечить Конституції України - тобто - законною, є наступна процедура введення карантину:

Президент видає Указ про введення надзвичайного стану;

Верховна Рада (законодавчий орган) затверджує такий Указ та він набуває чинності;

Після введення режиму надзичайного стану. Головний санітарний лікар подає подання до Міністерства охорони здоров`я щодо звернення до КМУ з пропозицією про встановлення карантину;

Міністерства охорони здоров`я (центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я) порушує перед КМУ питання про встановлення карантину;

КМУ встановлює карантин і карантин набуває чинності.

Всі викладені вище дії здійснюються послідовно і без виконання попередньої дії, наступна відбутись не може.

Таким чином, всі наступні зміни Постанови КМУ № 211 від 11 березня 2020 року, якою в Україні із 12 березня 2020 року встановлено карантин, є також нелегітимними тому, що постанова КМУ ?Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів? № 392 від 20 травня 2020 року визнана неконституційною і тому наступні за нею постанови КМУ - № 500 від 17 червня 2020 року, № 641 від 22 липня 2020 року, № 760 від 26 серпня 2020 року, № 956 від 13 жовтня 2020 року, № 1100 від 11 листопада 2020 року, № 1236 від 09 грудня 2020 року, № 104 від 17 лютого 2021 року є також неконституційними.

Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року відповідачем проігноровані і його дії не відповідають вимогам Конституції України та порушують принцип верховенства права.

Таким чином, відповідач здійснив дії та видав Наказ на підставі підзаконних документів, які були відтворені з порушенням норм Конституції України та Конституційним Судом України визнані неконституційними.

2. Посилання Відповідача у Наказі на відсторонення позивача від виконання професійних обов`язків з причин, не встановлених та не визначених у чинному трудовому законодавстві України є прямим його порушенням та має ознаки злочину, регламентованого ст. 172 ?Грубе порушення законодавства про працю? Кримінального кодексу України - тобто незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів чи у зв`язку з повідомленням ним про порушення вимог Закону України ?Про засади запобігання і протидії корупції? іншою особою, а також інше грубе порушення законодавства про працю.

Позивач у позові вказав, що його відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова КМУ і Наказ МОЗ.

Крім того позивач вказав у позові, що відсутність у нього щеплення не є порушенням трудової дисципліни і не може бути підставою відсторонення від роботи і тим більше позбавлення заробітної плати.

Таким чином, видання відповідачем Наказу, яким порушено вимоги чинного українського законодавства та гарантовані Конституцією права і свободи позивача свідчать про вчинення відповідачем свідомого злочину.

Позивач акцентує увагу суду на тому факті, що пунктом 24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників і службовців підприємств, установ, організацій, затверджених постановою Держкомпраці СРСР за погодженням з ВЦРПС від 20.07.1984р. № 213 (які зберегли свою чинність в частині, що не суперечить законодавству України), визначено, що порушення трудової дисципліни - це невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

Але а ні трудовому законодавстві, а ні трудовому договорі, укладеному між позивачем і відповідачем відсутні умови відсторонення від роботи позивача у разі відмови проходити будь-які щеплення.

Крім того, як вказував позивач вище, згідно із ст. 7 ?Обов`язки підприємств, установ і організацій? Закону України ?Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення?, підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я: негайно інформувати органи державної санітарно-епідеміологічної служби про надзвичайні події і ситуації, що становлять загрозу здоров`ю населення, санітарному та епідемічному благополуччю.

Ще раз звертає увагу суду, що обов`язкові профілактичні щеплення за законом встановлено від хвороб дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу.

Ці обов`язкові профілактичні щеплення, як вказано вище, включено до календаря обов`язкових профілактичних щеплень. Це визначено ч. ч. 1, 2 ст. 12 ?Профілактичні щеплення? Закону України ?Про захист населення від інфекційних хвороб? від 6 квітня 2000 року № 1645-ІІІ та про що позивач вказував вище.

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України ?Про захист населення від інфекційних хвороб?, на яку відповідач посилався в Наказі про відсторонення позивача від роботи, як на підставу відсторонення позивача від роботи, профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов' язковішії включаються до Календаря.

Але, жодним законодавчим актом України до Календаря не включено щеплення від, так званого захворювання СOVID-19.

Крім того, на рівні національного законодавства процедура відсторонення працівника від роботи у разі відмови чи ухилення у встановленому законом порядку від обов`язкових профілактичних щеплень встановлена Законом України ?Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення? про що також змістовно викладено позивачем.

Крім того, відповідачем не взято до уваги і той факт, що згідно Закону України ?Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення? (Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1994, № 27, ст.218) Стаття 3. Фінансове забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення визначено, що фінансування санітарних і протиепідемічних заходів, а також програм забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя, інших програм, спрямованих на профілактику захворювань населення, здійснюється за рахунок державного і місцевих бюджетів, коштів підприємств, установ та організацій, а також позабюджетних коштів.

З цих підстав в Наказі, яким позивача відсторонено від роботи немає і натяку на те, що місцевими органами влади, або безпосередньо роботодавцем позивача провадилась будь-яка робота у відповідності до вимог Закону України ?Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення? у частині фінансування санітарних і протиепідемічних заходів, а також програм забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення відносно профілактики невстановленого в жодній лабораторії МОЗ України збудника (вірус SARS-СоV-2) хвороби СOVID-19, які здійснювались лікарськими засобами, які не пройшли тестування у відповідності до вимог чинного українського законодавства.

Крім того, позивач вказував у позові, що згідно з Міжнародним пактом про економічні, соціальні і культурні права (ООН, 1966 рік), кожна людина має право на працю, що включає її право на отримання можливості заробляти на життя працею, а держава повинна вживати заходів з метою повного здійснення цього права (ст. 6).

Однак, а ні міжнародним, а ні національним законодавством не передбачено такої підстави для відсторонення працівника від роботи, як відмова працівника під щеплення, тим більш лікарськими препаратами, що перебувають в стадії клінічних випробувань.

Позивач ще раз акцентує увагу суду на тому факті, що у всіх розповсюджених матеріалах МОЗ України щодо застосування щеплення проти, так званого захворювання СOVID-19, збудником якого с коронавірус SARS-СоV-2, який не виділений в жодній лабораторії МОЗ України, препарати, які застосовуються для щеплення називались лікарськими препаратами, а не вакцинами та визначено, що вони не пройшли повного курсу клінічиих випробувань.

3. Наказ МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, а лише затверджує ?Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням?.

Тобто - фактично наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 визначено лише ?Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням? для певних професій, виробництв та організацій.

Таким чином, обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2 наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 не затверджено.

Позивач нагадує, що саме з причин порушення відповідачем прав і свобод позивача, гарантованих Конституцією України, останній і звернувся за їх захистом до суду за нормою Конституції України.

Підсумовуючи наведене вище, позивач вважає, що при судовому розгляді його позову суд зобов`язаний, згідно вимог процесуального законодавства, встановити дійсну мотивацію за якою позивача було відсторонено від роботи без виплати заробітної плати, чим його фактично дискриміновано та його права і свободи гарантовані Конституцією України грубо порушено та у повному обсязі з`ясувати обставини, що мають значення для справи, довести ці обставин та зробити висновки, які дадуть можливість постановити законне рішення.

28 липня 2022 року від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотпння про об`єднання в одне провадження позову ОСОБА_1 до Комунального закладу "Великодимерський ліцей" Броварського району Київської області про встановлення факту порушеного права, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та позову ОСОБА_3 до Комунального закладу "Великодимерський ліцей" Броварського району Київської області про встановлення факту порушеного права, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки обидві позовні заяви різних позивачів подані до одного й того самого відповідача і розгляд справ проводить один і той же головуючий у справі суддя Радзівіл А.Г.

28 липня 2022 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області у задоволенні даного клопотання було відмовлено.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просили їх задовольнити, пояснення надала аналогічні змісту позовної заяви.

В судове засідання, будучи належним чином повідомленим, представник відповідача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав.

Суд вислухавши позивача, дослідивши письмові докази у справі, встановив обставини у справі, виниклі правовідносини, дійшов наступного висновку.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює вчителем початкових класів у комунальному закладі ?Великодимермський ліцей? Броварського району Київської області.

30 жовтня 2021 року представник Комунального закладу "Великодимерський ліцей" Броварського району Київської області, вручив ОСОБА_1 повідомлення за № 188 "Про обов"язкове профілактичне щеплення проти СOVІD- 19", у якому повідомлено, що з 08 листопада 2021 року на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення від СOVІD- 19 обов`язкове для всіх працівників закладів освіти.

На підставі наказу МОЗ "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" від 04 жовтня 2021 р. № 2153 просили до 05 листопада 2021 р. надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від СOVІD- 19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Перелік медичних протипоказань та застережень до проведення щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011р. № 595. Також попереджено, що в разі якщо до цієї дати ОСОБА_1 не надасть один із зазначених документів, 08 листопада 2021 р. її відсторонять від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП та статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" від 06 04.2000 р.№ 1645-ІІІ.

Проінформован також, що період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати не увійде до страхового стажу для пенсії та оплати тимчасової непрацездатності, адже за цей період роботодавець не сплачуватиме за неї страховий внесок на соціальне страхування.

Період відсторонення без збереження заробітної плати не увійде й до стажу, шо дає право на щорічну відпустку (ст. 82 КЗпП, ст. 9 Закону України "Про відпустки від 15.11.1996 №504/96-ВР).

Із вказаним повідомленням ОСОБА_1 ознайомилась 30.10.2021 року. У вказаному повідомленні ОСОБА_1 зазанчила, що вона відмовляється брати участь у медичному експертименті, яким являється тотальна вакціонація від СOVІD- 19.

5 листопада 2021 року за наказом № 214/в ?Про відсторонення від виконання професійних обов`язків працівника, який не отримав щеплення від гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2? позивача відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 8 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти СOVID-19 без збережнення заробітної плати.

Наказ відтворено власноруч директором відповідача ОСОБА_2 . З наказом позивач ознайомлена під підпис.

24 лютого 2022 рку за наказом № 65/к "Про допуск до роботи", ОСОБА_1 була допущена до роботи із 01 березня 2022 року до кінця дії військового стану в Україні. У п. 2 зазначено, бухгалтерії Великодимерського ліцею провести відповідне перерахування заробітної плати в розмірі 2/3 частини з 01 березня 2022 року.

Із довідки про заробітну плату та інші доходи від 15 листопада 2021 року за № 231 вбачається, що за період із травня 2021 року по жовтень 2021 року ОСОБА_1 отримала 154568 грн. 90 коп. Середній заробіток склав 925 грн. 81 коп.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів.

У пунктах ?а?, ?б? статті 10 Закону України ?Основи законодавства України про охорону здоров`я? встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі:

- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Статтею 12 Закону України ?Про захист населення від інфекційних хвороб? передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень ці працівники у порядку, встановленому законом, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, який набрав чинності 08 листопада 2021 року, затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники:

1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів;

2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів;

3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності;

4) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади;

5) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів;

6) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

Крім цього, сам наказ МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує ?Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням?.

Відповідно до змісту ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно з ч.1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що користування правами та свободами має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно ст. 28 Конституції України ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

Відповідно до п. 3 ст. 281 ЦК України медичні, наукові та інші досліди можуть проводитися лише щодо повнолітньої дієздатної фізичної особи за її вільною згодою.

Згідно ст. 12 Закону України № 1645-111 від 06.04.2000 року ?Про захист населення від інфекційних хвороб?, та ст. ст. 42, 43 Закону України № 2801-ХІІ від 19.11.1992 року ?Основи законодавства України про охорону здоров`я?, передумовою будь-якого медичного втручання є отримання відповідної на те інформованої згоди пацієнта.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до змісту ст. 12 Закону України ?Про захист населення від інфекційних хвороб?, ст. 27 Закону України ?Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення? та календаря профілактичних щеплень в Україні, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11.08.2014 року № 551), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.10.2014 року № 1237/26014, до профілактичних та обов`язкових щеплень, що включаються до календаря щеплень, відносяться щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу.

Тобто, зазначенні норми матеріального права містять вичерпний перелік обов`язкових захворювань, які на підставі цих норм включені до календаря профілактичних щеплень в Україні, а щеплення проти СОVID-19 не відноситься до переліку профілактичних та обов`язкових щеплень, визначених Законом, і не може бути підставою для відсторонення від роботи особи у разі її обґрунтованої відмови від щеплення проти СОVID-19.

Таким чином відсторонення працівників у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень від інфекційних хвороб, до яких віднесено дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз, відбувається тільки у порядку, встановленому законом, а не підзаконним актом, чи наказом керівника міністерства, підприємства чи організації тощо.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" передбачено, що профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими.

Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Тобто, у правовому аспекті цієї норми закріплено та обумовлено процедуру відсторонення працівника від роботи, відповідно до якої виникнення права у роботодавця на відсторонення працівника від роботи відбувається тільки за наявності необґрунтованої відмови особи за поданням відповідної, тобто уповноваженої посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби.

Таким чином, у разі надання працівником обґрунтованої відмови, відсутні підстави у посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби для подання, а у роботодавця права на відсторонення працівника від роботи.

Відповідно до ст. 8 Закону України ?Про захист персональних даних? особисті немайнові права на персональні дані, які має кожна фізична особа, є невід`ємними і непорушними.

Згідно ст. 39-1 Закону України ?Про основи законодавства України про охорону здоров`я?, пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні.

Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта.

Крім цього, відповідно до ст. 46 КЗпП України відмова працівника про надання конфіденційної медичної інформації не може бути підставою для відсторонення від роботи, як і не може бути підставою для відсторонення обґрунтована відмова працівника від обов`язкових профілактичних щеплень.

Статтею 17 Закону України ?Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини? визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (?Серявін та інші проти України? (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 ?Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2?, який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України ?Про захист населення від інфекційних хвороб? та частини третьої статті 5 Закону України ?Про державну службу?, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також

3) взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України ?Про оплату праці? та частини третьої статті 5 Закону України ?Про державну службу?; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відстороняючи працівника від роботи, роботодавець повинен був діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому наказ № 53 ?Про відсторонення від роботи працівників, що відмовилися (ухиляються) від вакцинації проти COVID-19? від 05 листопада 2021 року порушує права позивача та є передчасним, оскільки, відповідач застосував заходи, передбачені пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236, який набрав чинності лише 08 листопада 2021 року.

Крім того, 05 листопада 2021 року ще не набрав чинності Наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, яким затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 підлягають вчителі.

Право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване статтею 43 Конституції, включено до розділу ІІ Конституціїі належить до основних прав і свобод людини та громадянина.

За статтею 64 Конституціїконституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією.

Зокрема, пунктом 1 статті 92 Конституції встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України.

У своєму рішенні від 28 серпня 2020 року Конституційний Суд України у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України(конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів", положень частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II „Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" наголосив: п. 3.2. Конституційний Суд України зазначає, що згідно зістаттею 64 Конституції Україниконституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбаченихКонституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 4, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Конституційний Суд України наголошує, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначенихКонституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям1, 3 , 6 , 8, 19, 64 Конституції України.

Суд констатує, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова КМУ і Наказ МОЗ.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України (ст. 76 Конституції). Відповідно до пункту 2 статті 116 Конституції Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами.

Частинами другою, третьою, шостою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України; якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує цей закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Оскільки наказ про відсторонення позивача прийнято у спосіб, що не відповідає вимогам пункту 1 статті 92 Конституції та статті 12 Закону "Про захист населення від інфекційних хвороб", суд доходить висновку про необхідність вирішення спору на підставі норм статей 43, 64, 92 Конституції, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти респіраторної хвороби COVID-19.

За таких обставин, вимоги позивача про визнання незаконним і скасування наказу відповідача від 05 листопада 2021 року за № 214/в в частині відсторонення позивача з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати, а також про стягнення із відповідача середнього заробітку за час незаконного відсторонення підлягають задоволенню.

Для обчислення середньої заробітної плати застосовується Порядок, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, в редакції Постанови № 542 від 29.07.2015, п.1 у випадку : а) виплати компенсації за невикористані відпустки; є) виплати вихідної допомоги; з) вимушеного прогулу; л) в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. п.2: У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Порядок нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, розписаний у п.8 даного порядку, зокрема нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Такими чином, враховуючи, що із 08 листопада 2021 року почав дію наказ про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, а з 01 березня 2022 року позивача було допущено до роботи, тому середню заробітну плату слід розрахувати за період з 08 листопада 2021 року по 01 березня 2022 року. Таким чином із відповідача за вказаний період слід стягнути середній заробіток в розмірі 74064 грн. 80 коп.

Що стосується вимог позивача щодо поновлення її на роботі, то такі вимоги є необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до ст. 235 КЗПП поновленню на роботі підлягають лише звільнені працівники. Звільнення працівника, на відміну від відсторонення, веде до повного припинення трудових відносин із працівником.

Оскільки позивач не була звільнена з посади, підстав до її поновлення немає. В даному випадку рішення суду про скасування наказу про відсторонення від роботи, відновлює можливість позивача працювати на посаді на яку вона була призначена до її відсторонення.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 76-83, 265, 280 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути із Комунального закладу "Великодимерський ліцей" Броварського району Київської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час відсторонення від роботи за період з 08.11.2021 року по 01.03.2022 року у розмірі 74064 грн. 80 коп.

Скасувати наказ Комунального закладу "Великодимерський ліцей" Броварського району Київської області від 05 листопада 2021 року за № 214/в "Про відсторонення від виконання професійних обов`язків працівника, який не отримав щеплення від гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2".

В іншій частині позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя Радзівіл А.Г.