Дата документу 16.05.2022 Справа № 335/5247/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/5247/21 Головуючий у 1 інстанції: Крамаренко І.А.
Провадження № 22-ц/807/994/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Кочеткової І.В.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області, Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він переїхав з тимчасово окупованої території у м. Запоріжжя, отримав статус внутрішньо переміщеної особи і став на пенсійний облік в Центральному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Запоріжжя. Він користується правом на отримання пенсії за віком, 1 гр. - трудове каліцтво. З моменту його перереєстрації пенсійні виплати сплачувались на регулярній основі. Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 628 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» територіальний орган Пенсійного фонду України м. Запоріжжя реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. З моменту реорганізації зазначеного органу пенсійні виплати припинено. Рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області про припинення пенсійних виплат він не отримував. Він неодноразово звертався до Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області із заявами щодо припинення протиправних дій, поновлення виплати пенсії та виплати виниклої заборгованості, проте жодних дій з боку зазначеного відповідача вчинено не було, у зв`язку із чим він був вимушений звернутися до суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду по адміністративній справі № 0840/3920/18 від 16.01.2019 позовні вимоги ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, задоволено частково. Судом було визнано протиправними дії Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 січня 2018 року та зобов`язано поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 січня 2018 року включно.

Ухвалою третього апеляційного адміністративного суду від 27.03.2019 апеляційну скаргу Центрального об`єднаного Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16.01.2019 у справі № 0840/3920/18 за позовом ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Запорізької області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, повернуто.

29 травня 2019 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було відкрито виконавче провадження ВП № 59225316.

У подальшому державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) була прийнята постанова про повернення виконавчого листа стягувачу. Станом на день звернення до суду з цим позовом 19.05.2021р. рішення суду не виконано.

Як підставу звернення до суду позивач зазначає, що внаслідок вказаних дій пенсійного фонду, які визнані судом в адміністративному порядку незаконними, позивачу довелось зазнати вимушених змін у житті, оскільки з травня по вересень 2018 року з вини відповідача в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області він не отримував свою пенсію, яка була та є єдиним джерелом засобів його існування. Зазначена обставина призвела до постійного пошуку коштів для задоволення своїх життєвих потреб, оплати комунальних послуг, придбання їжі, одягу та іншого. Кошти для задоволення таких потреб він був змушений постійно займати у родичів. Обмеження пенсійним органом йому доступу до його законного джерела існування та неможливість придбання необхідних для задоволення базових потреб речей призводило до погіршення стану здоров`я, головного болю, відчуття страху за майбутнє, приниження його гідності, постійного стресу. Задля захисту своїх прав та законних інтересів він був змушений звертатися за допомогою до правозахисників та до органу правосуддя, проходити процедуру судового оскарження незаконного припинення та невиплати боргу з пенсії, що також викликало у позивача негативні емоції.

Таким чином, позивач вважає, що бездіяльністю обох відповідачів йому заподіяно моральну шкоду, а тому вважає, що має право на її відшкодування, у зв`язку з чим просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. внаслідок протиправної бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в запорізькій області.; стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. внаслідок протиправної бездіяльності Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду внаслідок протиправної бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області у розмірі 8 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на недоведеність позивачем факту спричинення йому моральної шкоди, що виражене у ненаданні суду належних доказів на обґрунтування заявленої вимоги, та, зокрема, розміру відшкодування.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачем не надано, хоча копію апеляційної скарги вручено позивачу 21 лютого 2022 року та представнику позивача - адвокату Щеголю С.К. 22 лютого 2022 року, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які містяться у матеріалах справи.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає апеляційному розгляду справи відповідно до приписів ч.3 ст.360 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст.369 цього Кодексу.

Згідно із п.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За змістом п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, до яких відповідно до ч.6 ст.19 ЦПК України належить нескладні справи та справи, ціна позову у яких не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Ціна позову у цій справі не перевищує такого розміру та за категорією спору справа не є складною.

Тому, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 отримує пенсію за віком, 1 гр. трудове каліцтво, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 (а.с. 8).

Згідно з довідкою про взяття на облік внутрішньопереміщеної особи від 14.06.2018

№ 267, ОСОБА_1 фактично проживає/перебуває за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16.01.2019 у справі № 0840/3920/18 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: дії Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя визнано протиправними та зобов`язано поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.01.2018 включно.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 27.03.2019 апеляційну скаргу Центрального об`єднаного Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16.01.2019 у справі № 0840/3920/18, повернуто.

Відповідно до виконавчого листа № 0840/3920/18, виданого Запорізьким окружним адміністративним судом від 16.01.2019, Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя зобов`язано поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.01.2018 (а.с. 31-32).

Постановою державного виконавця Косінова І.В. від 29.05.2019 на підставі виконавчого листа № 0840/3920/18 було відкрито виконавче провадження ВП 59225316 (а.с. 33-34).

Відповідно до повідомлення Центрального об`єднаного Управління пенсійного фонду України м. Запоріжжя № 9482/11 від 12.06.2019 про закінчення виконавчого провадження № 59225316, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16.01.2019 у справі № 0840/3920/18 виконано у добровільному порядку у квітні 2019, що підтверджується доданими до повідомлення копіями рішення № 65 від 22.04.2019 та протоколу № 65 про відновлення виплати пенсії стягувачу з 01.01.2018 (а.с. 35-40).

Згідно з ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 23.10.2019, замінено сторону боржника у виконавчому листі № 0840/3920/18, виданому Запорізьким окружним адміністративним судом 17.05.2019, з Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя на його правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (а.с. 45-46).

Згідно з ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 26.12.2019, у задоволенні заяви головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Косінова І.В. про заміну способу і порядку виконання рішення від 16.01.2019 у справі № 0840/3920/18 відмовлено (а.с. 52-53).

Відповідно до копії рішень про перерахунок пенсії та копії протоколу перерахунку Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - ГУ ПФУ в Запорізькій області), сума заборгованості з виплати пенсії ОСОБА_1 складає 36 241,17 грн. (а.с. 70).

У зв`язку з цими протиправними діями пенсійного органу, а також неправомірними діями органу виконавчої служби з тривалого невиконання судового рішення про поновлення виплати пенсії, позивач просив за рахунок державного бюджету відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі по 10 000 грн. з кожного відповідача.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що відповідачем в особі Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області протиправно не виплачувалась пенсія, на яку позивач має право на підставі судового рішення. Крім того, станом на теперішній час, попри прийняття пенсійним органом свого рішення про поновлення пенсійних виплат у порядку виконання рішення суду, відповідачем в особі Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області заборгованість з невиплаченої позивачу пенсії залишається не відшкодованою.

Визначаючи розмір морального відшкодування, з урахуванням фактичних обставин справи, посилаючись на принципи розумності, співмірності та справедливості, суд прийшов до висновку про стягнення компенсації моральної шкоди за рахунок державного бюджету у зв`язку з неправомірними діями ГУ ПФУ в Запорізькій області у розмірі 8 000 грн.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення завданої моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. внаслідок протиправної бездіяльності Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вказаної вимоги, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин допущення цим відповідачем протиправної бездіяльності.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянтом зазначено, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що у справі не встановлено всіх обов`язкових критеріїв, які надають право на відшкодування моральної шкоди як то: наявність факту спричинення шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Також позивачем не доведено розмір заподіяної йому моральної шкоди, оскільки жодними доказами його твердження щодо понесених ним втрат не підтверджуються. Розрахунку моральної шкоди позивачем не надано.

Перевіривши вказані доводи скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла до наступних висновків.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Керуючись положеннями вищезазначеної норми, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень частини другої статті 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з пунктами 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Враховуючи загальні підстави цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У деліктних правовідносинах обов`язок довести наявність шкоди, її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою покладається саме на позивача.

Враховуючи викладене, для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1173 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1173 ЦК України.

Питання про відшкодування моральної шкоди в такому випадку має вирішуватися, виходячи із наданих сторонами доказів на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування та з урахуванням принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, згідно з якими кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третьої статті 12 ЦПК України), а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 зазначила, що необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Враховуючи викладене, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачеві посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Статтею другою ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Одними із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін та диспозитивність.

Положеннями статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Застосовуючи при вирішенні спору практику ЄСПЛ, колегія суддів зазначає, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Колегія за дослідженими матеріалами справи вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що протиправна невиплата пенсії, на яку позивач має право на підставі судового рішення, є фактором, який спричинив йому моральні страждання. Але, визначаючи розмір на її відшкодування, суд не врахував всіх обставин у справі, на які посилався та які намагався довести суду відповідач в особі ГУ ПФУ в Запорізькій області.

Колегія суддів зауважує, що тривалість невиконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 січня 2019 року пов`язана з кількома факторами.

Так, вказана затримка відбулась, серед іншого, у зв`язку з дією правових положень, передбачених п. 15 Постанови КМУ від 25.04.2018р. № 335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016р. № 365», а також із заміною сторони виконавчого провадження у судовому порядку внаслідок реорганізації Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області відповідно до постанови КМУ від 22.08.2018 р. № 628 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України», що потребувало деякого часу для вирішення питань щодо виплати позивачу пенсійного забезпечення.

Відповідач в особі ГУ ПФУ у Запорізькій області наголошував на тому, що пунктом 15 постанови КМУ від 25.04.2018р. № 335 «Про внесення змін до постанови КМУ від 08.06.2016р. № 365» призначається соціальна виплата з місяця, і якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Саме вище вказані обставини призвели до затримки у виплаті пенсійної заборгованості перед позивачем, в той час як рішення про перерахунок пенсії та її виплату на підставі рішення суду пенсійним органом було прийнято ще у квітні 2019р.

Не врахувавши неумисної форми поведінки пенсійного органу, на що вказують вище

зазначені обставини та їх нормативне обґрунтування, суд не в повній мірі оцінив і інші критерії, що впливають на розмір відшкодування.

Тобто, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд не врахував, що протягом часу виконання відповідачем ГУ ПФУ в Запорізькій області зазначеного рішення суду вказані вище обставини суттєво вплинули на тривалість виконання зобов`язання із виплати пенсії ОСОБА_1 .

Отже, внаслідок неповного встановлення обставин справи, судом було визначено розмір немайнової шкоди, який підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок держави, без їх врахування.

При цьому, колегія наголошує, що суд прийняв до уваги судову практику ЄСПЛ, якою визнано, що порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89; від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Із вищевказаного слідує, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Саме такий стан позивача й встановив суд при розгляді справи.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

ОСОБА_1 як на підставу для відшкодування йому моральної шкоди фактично посилається на сам факт наявності рішення адміністративного суду, яким визнано протиправними дії Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя в частині припинення виплати пенсії позивачу з 01 січня 2018 року. Посилаючись на зазначену обставину, як на причину постійного пошуку коштів для задоволення своїх життєвих потреб, необхідність позики грошових коштів у родичів та неможливість придбання необхідних для задоволення базових потреб речей, останній водночас не обгрунтував суму заявленої вимоги про моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. А суд першої інстанції, визначаючи на відшкодування 8 000 грн., не вмотивував цей розмір, який колегія визнає таким, що не відповідає ступеню переживань та страждань позивача.

В силу зазначеного, відповідно до встановлених обставин справи та зібраних по справі матеріалів, колегія суддів приходить до висновку, що достатньою, розумною і справедливою сумою для відшкодування моральної шкоди є 2 000,00 грн.

З урахуванням вище встановлених обставин, судова колегія визнає апеляційну скаргу частково обґрунтованою, тому змінює рішення суду в частині розміру стягнутої моральної шкоди, зменшивши її розмір до 2 000,00 грн.

Крім того, виходячи за межі позовних вимог, колегія зазначає, що у резолютивній частині суду є зайвим посилання на порядок стягнення суми шляхом її безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби, виходячи з такого.

Так, механізм виконання органами Державної казначейської служби України рішень

про стягнення коштів державного бюджету визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011р. № 845.

Пунктом 38 Порядку № 845 передбачено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, в Державній казначейській службі України відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Зазначений рахунок є рахунком, на якому обліковуються кошти державного бюджету, передбачені на певну мету, а не власним рахунок Державної казначейської служби України, передбаченим на утримання установи. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

Відповідно до Положення про єдиний казначейський рахунок, затвердженого наказом Державного казначейства України від 26.02.2002 № 122, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.07.2002 р. за № 549/6882, єдиний казначейський рахунок - це консолідований рахунок, відкритий Казначейству в Національному банку України для обліку та здійснення розрахунків в системі електронних платежів НБУ. Єдиний казначейський рахунок консолідує кошти державного та місцевого бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, кошти інших клієнтів, обслуговування яких здійснюється Казначейством.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

До вказаних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду справи № 910/23967/16, вказавши, що необхідності зазначення таких відомостей як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, процесуальний закон не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Таким чином, резолютивні частини рішень у вказаних спорах не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тому резолютивну частину оскаржуваного рішення слід змінити, виклавши її відповідно до вищенаведених вмотивувань.

Приймаючи постанову про зміну рішення суду першої інстанції, колегія вирішує відповідно до приписів статті 141 ЦПК України питання про судові витрати.

Так, позивач звільнений від сплати судового збору за даною категорією позовів, тому судові витрати, понесені апелянтом, пропорційно до відмовленого розміру стягнення, компенсуються йому за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За оскарження рішення про стягнення 8000 грн. апелянтом сплачено судовий збір на суму 3405 грн., вказаний розмір стягнення зменшено апеляційним судом до 2000 грн., тому апелянту належить до компенсації судовий збір в сумі: 4000 х 3405 : 8000 = 1702,50 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2021 року у цій справі змінити в частині розміру стягнутої моральної шкоди та із виключенням із його мотивувальної частини посилання на порядок стягнення моральної шкоди, виклавши його резолютивну частину у зв`язку з цим наступним чином.

Стягнути з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду внаслідок протиправної бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області у розмірі 2 000,00 грн. (двох тисяч гривень 00 копійок).

Компенсувати Головному управлінню Пенсійного фонду України в Запорізькій області судовий збір в сумі 1 702,02 грн. ( одної тисячі сімсот двох гривень двох копійок) за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 16 травня 2022 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: І.В. Кочеткова

Г.С. Подліянова