Миколаївський районний суд Одеської області
Справа № 508/722/21
Номер проведження 2/508/37/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2022 року Миколаївський районний суд

Одеської області

В складі головуючого судді Горобця В.Л.

Секретаря Товт Т.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Миколаївка цивільну справу у загальному позовному провадженні за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання відмови від спадщини за заповітом недійсною та визнання права власності на спадкове майно.

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання відмови від спадщини за заповітом недійсною та визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При житті у її власності перебувало майно - земельні ділянки, розташовані на території Ульяновської сільської ради, Миколаївського району, Одеської області.

19.09.2017 року о 09 годині 20 хвилинах ОСОБА_3 склала заповіт про те, що вона вищезазначені земельні ділянки заповідає:

-своєму сину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - земельні ділянки, згідно Державного акту серії ЯЛ № 502062, виданого відділом Держкомзему у Миколаївському районі Одеської області 22 вересня 2011 року площею 8.0394 га, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , для ведення особистого селянського господарства. Кадастровий номер земельної ділянки: 512358500:01:002:0467;

-та позивачці - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - земельні ділянки, згідно Державного акту серії ЯЛ № 502063, виданого відділом Держкомзему у Миколаївському районі Одеської області 22 вересня 2011 року площею 8.0391 га, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_3 , для ведення особистого селянського господарства. Кадастровий номер земельної ділянки: :01:002:0468.

Даний заповіт посвідчений Сафоновою Оленою Олександрівною, секретарем виконавчого комітету Ульяновської сільської ради, Миколаївського району, Одеської області, зареєстрований в реєстрі № 51, що підтверджується копією заповіту та Витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі.

Після смерті ОСОБА_3 , позивачка ОСОБА_1 , повинна була прийняти у спадщину вищезазначену земельну ділянку.

Але, син померлої - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 який не був зазначений у заповіті, як спадкоємець, сумісно зі своєю дружиною розшукали позивачку та почали погрожувати вбивством та спаленням її будинку, психологічно тиснули на неї, та шляхом залякування та тиску змусили її 17.02.2021 року підписати у приватного нотаріуса Хімченко P.O., заяву про відмову від належної їй спадщини за заповітом - земельну ділянку, згідно Державного акту серії ЯЛ № 502063, виданого відділом Держкомзему у Миколаївському районі Одеської області 22 вересня 2011 року площею 8.0391 га, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_3 , для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0468 на користь ОСОБА_2 .

Коли позивачка зрозуміла, що відповідач та його дружина ввели її в оману, залякували та тиснули на неї психологічно, щоб незаконно заволодіти землею, яка за законом належить позивачці, вона прийняла рішення піти до нотаріуса та написати нову заяву про відкликання заяви про відмову від спадщини та подати нову заяву про прийняття спадщини на підставі заповіту. ОСОБА_1 , написала таку заяву 21.09.2021 року. Але нотаріус їй пояснила, що заяву про відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини, відповідно до чинного законодавства, вона повинна була надати в строк до 20.06.2021 року, тому їй необхідно звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно. Таким чином, нотаріус відмовила позивачці у здійснені нотаріальних дій, що підтверджується листом державного нотаріуса Мороз Н.О..

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 , підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином неодноразово. Причина неявки суду не відома. Відзиву на позовну заяву не подавав

Заслухавши позицію позивачки, дослідивши та оцінивши зібрані в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказаний факт підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_4 ( а.с. 38 ).

Після смерті ОСОБА_3 , відкрилась спадщина на земельну ділянку згідно Державного акту серії ЯЛ № 502063, виданого відділом Держкомзему у Миколаївському районі Одеської області 22 вересня 2011 року площею 8.0391 га, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_3 , для ведення особистого селянського господарства. Кадастровий номер земельної ділянки: :01:002:0468.

17.02.2021 року згідно поданої заяви ОСОБА_1 , відмовилася від прийняття спадщини за заповітом на користь ОСОБА_2 , заява зареєстрована приватним нотаріусом Хімченко P.O. ( а.с. 13 ).

Позивачка ОСОБА_1 , 21.09.2021 року подала державному нотаріусу Мороз Н.О., заяву про зупинення вчинення будь яких нотаріальних дій стосовно майна ОСОБА_3 ( а.с. 17 ).

Відповідно до статті 1273 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку для прийняття спадщини. Така заява подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Частина п`ята статті 1273 ЦК України визначає, що відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Цивільне законодавство також надає можливість спадкоємцю змінити своє рішення щодо відмови від прийняття спадщини. Так, частиною шостою статті 1273 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відповідно до частини п`ятої статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Це відповідно: вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; вчинення правочину під впливом помилки; вчинення правочину під впливом обману; вчинення правочину під впливом насильства; вчинення правочину під впливом тяжкої обставини.

Правочин, вчинений під впливом насильства, є оспорюваним (стаття 231 ЦК України).

На підставі вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Судам відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша ст. 219, частина перша ст. 220, частина перша ст. 224 ЦК тощо), та оспорювані правочини, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (частина друга ст. 222, частина друга ст. 223, частина перша ст. 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.»

На підставі вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» « Відповідно до ст. 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину(договору)недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена, як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину».

П. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» наголошує, що «Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину,

вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК)

необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях.

Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і

іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів

її сім`ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком

суду, постановленим у кримінальній справі.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно висновків ВС у постанові від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц (провадження № 61-6131св20) насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється (постанова ВС від 16 травня 2019 року у справі № 442/158/18).

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що доводи позивача відносно того, що вона 17.02.2021 року підписала у приватного нотаріуса Хімченко P.O., заяву про відмову від належної їй спадщини за заповітом на земельну ділянку, згідно Державного акту серії ЯЛ № 502063, виданого відділом Держкомзему у Миколаївському районі Одеської області 22 вересня 2011 року площею 8.0391 га, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_3 , для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0468 на користь ОСОБА_2 під впливом насильства не заслуговують на увагу.

Позивачем у даному випадку, не надано належних та достатніх доказів на підтвердження своїх вимог.

Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною, що не є підставою для визнання відмови від прийняття спадщини недійсною.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог позивача щодо визнання відмови від спадщини за заповітом недійсною, не підлягає також задоволенню позовна вимога про визнання права власності на спадкове майно, оскільки вона є похідною від первісної вимоги.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України в разі відмови у задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 19; 77; 247; 258; 263; 268; 273; 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання відмови від спадщини за заповітом недійсною та визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня повного складання тексту рішення, а стороною що не була присутня в судовому засіданні з дня отримання копії рішення до Одеського апеляційного суду, відповідно до п. п. 15.5) п. п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, який передбачає, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення виготовлено 15 вересня 2022 року.

Суддя: Горобець В.Л.