Справа № 177/467/22
Провадження № 2/177/469/22
Р І Ш Е Н Н Я

(заочне)

Іменем України

11 жовтня 2022 року Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Суботіної С. А.

за участі: секретаря Ференц Я. З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_4 18.05.2022 звернувся до суду з указаним позовом до відповідачів, в обґрунтування якого зазначив, що 30.10.2020 ОСОБА_1 уклав із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір позики, за яким передав у борг грошові кошти в розмірі 17250 доларів США, які відповідачі зобов`язувалися повернути до 30.01.2021 у наступному порядку: до 30.11.2020 750 доларів США, до 30.12.2020 750 доларів США, до 30.01.2021 15750 доларів США. Сума позики передана позикодавцем позичальникам. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Сперчун О.О. і зареєстровано в реєстрі за № 1005.

На момент укладення договору позики ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі і підписанням цього договору останні підтвердили, що надали один одному взаємну згоду на його укладення.

Відповідачі не повертають отримані ними грошові кошти, ухиляючись від виконання взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим, позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та просить стягнути борг з відповідачів за договором позики від 30.10.2020 у сумі 17250 доларів США, а також 3% річних за період з 01.12.2020 до 17.01.2022 у розмірі 504 долари США станом на 17.01.2022. Окрім того, внаслідок розгляду справи судом позивач поніс судові втрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 49000 грн та на оплату судового збору за подання позову у сумі 4949,24 грн, які просив стягнути з відповідачів.

Представник позивача, адвокат Верба А.П. надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення рішення в заочному порядку не заперечував, наполягав на задоволенні позовних вимог.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання в порядку ст.128 ЦПК України, ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Від ОСОБА_3 06.07.2022 та 03.08.2022 надійшли письмові пояснення, у яких останній, не заперечуючи факту укладення договору позики, стверджував про здійснення повного розрахунку за ним. У судові 13.09.2022 та 11.10.2022 відповідачі повторно не з`явилися без повідомлення поважності причин, заяв, клопотань з процесуальних питань, зокрема про відкладення розгляду справи не надали, відзиву на позовну заяву не подано.

Отже, оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідачів, їх повторну неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву у встановлений законом строк та доказів на спростування викладених у позові обставин, суд вважає за можливе ухвалити в справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень представника позивача проти заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

При цьому суд враховує, що навіть в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, який неодноразово продовжувався, востаннє 23.08.2022 строком на 90 діб на підставі Указу Президента України від 12.08.2022 № 573/2022, затвердженого Законом України від 15.08.2022 № 2500-ІХ, право особи на судовий захист не може бути обмежено, оскільки, відповідно до ст. ст.10, 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», у період воєнного стану повноваження судів не можуть бути припинені.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку.

Судом встановив, що 30.10.2020 між ОСОБА_1 , як позикодавцем, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як позичальниками, укладено договір позики, за яким позикодавець передав у власність позичальникам грошові кошти в розмірі 17250 доларів США, які позичальники зобов`язалися повернути позикодавцю повністю до 30.01.2021 у наступному порядку: до 30.11.2020 750 доларів США, до 30.12.2020 750 доларів США, до 30.01.2021 15750 доларів США (п. 1 Договору, а.с.7).

Пунктом 2 Договору визначено, що договір є укладеним з моменту його підписання, нотаріального посвідчення та передання грошей від позикодавця позичальникам. Позика прийнята в повному обсязі від позикодавця позичальниками в особі ОСОБА_3 до підписання договору. Факт передачі грошей сторони підтверджують (а.с.7).

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 05.06.2003 уклали шлюб (а.с.13), отже, на час укладення Договору ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі та підписанням Договору підтвердили, що надали один одному взаємну згоду на його укладення (п. 17 Договору, а.с.8).

Як визначено п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 (десять) разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, виходячи з аналізу зміст правочину, суд приходить до висновку, що текст Договору позики від 30.10.2020, містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення відповідачами конкретної грошової суми на користь позивача. Водночас, зміст договору дає підстави стверджувати про визнання відповідачами боргу в певному розмірі станом на визначену дату, що свідчить про природу правових відносин між сторонами спору. Договір містить усі необхідні реквізити, обумовлені його характером та правовою природою, зокрема: дату його складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі, зобов`язання щодо їх повернення, строк та порядок повернення.

Згідно зі ст. 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Так, письмова форма Договору позики від 30.10.2020, укладеного між ОСОБА_1 як позикодавцем, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як позичальниками, унаслідок його реального характеру є доказом передачі грошової суми останнім та наявності між сторонами договірних відносин зобов`язально-грошового характеру. Окрім того, відсутність заяви позикодавця згідно з положеннями ст. 545 ЦК України, п. 7, 12, 23 Договору позики свідчить про те, що зобов`язання з повернення позики позичальниками не виконано до обумовленого сторонами строку.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення між позивачем та відповідачами Договору позики від 30.10.2020, а також встановленим факт невиконання відповідачами своїх зобов`язань перед позивачем щодо повернення боргу в сумі 17250,00 доларів США в строк до 30.01.2021.

Доказів продовження обумовленого Договором строку повернення боргу суду не надано.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

За змістом ст. ст. 192, 1046, 1049, ЦК України, не заборонено в Україні укладати договори позики в іноземній валюті і, відповідно до природи даного договору (за яким отримане в позику повертається у тому ж виді), та виходячи з умов договору між сторонами, які визначили валютою позики долари США, враховуючи, що в позику передавались саме долари США, тому згідно з вказаного вище Договору позики, виникло зобов`язання повернути вказану суму саме в доларах, а не в національній валюті України.

Велика Палата Верховного Суду в справі № 373/2054/16-ц у постанові від 16.01.2019 відступила від правової позиції ВСУ у справі № 6-79цс14 і від позиції ВС у справі № 308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) та зробила такі висновки.

Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

З огляду на викладене, необхідності у визначенні еквіваленту стягнутої заборгованості за Договором позики в іноземній валюті доларах США, у співвідношенні до національної валюти України гривні, по курсу станом на 30.10.2020 суд не вбачає, оскільки виконання зобов`язань умовами договору обумовлене в іноземній валюті, а тому й стягнення боргу в цій же валюті не суперечить чинному законодавству України.

Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, то відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На підставі ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму за ст. 625 ЦК України.

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання, у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц, № 646/14523/15-ц, № 127/15672/16-ц від 08.11.2019.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, викладено висновок, що ст. 625 ЦК України, поширюється на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). При цьому, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання, незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 зазначив, що відповідачі свої зобов`язання за Договором позики від 30.10.2020 належним чином не виконали, а саме, не повернув позику як станом на 30.01.2021, так і на час звернення позивача до суду. Таким чином, зобов`язання є простроченим з 31.01.2021, тому 3% річних мають розраховуватись саме з вказаної дати.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, суд погоджується з наданим позивачем розрахунком 3% річних, розмір яких становить 504,74 долари США. Доказів на його спростування відповідачами не надано.

При цьому суд вказує, що при обрахунку 3 % річних за основу була взята прострочена сума, визначена саме у договорі позики в іноземній валюті, а не її еквівалент у національній валюті України.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц та від 27.01.2016 у справі № 373/2054/16-ц.

Щодо солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором із подружжя, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 4 ст. 65 СК країни, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 у справі № 638/18231/5-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Як зазначено у п. 17 Договору позики, на час його укладення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, відповідні підтверджуючі документи наявні у нотаріуса. Підписанням Договору ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підтвердили, що надали один одному взаємну згоду на його укладення (а.с.8).

Враховуючи вищевикладене, з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підлягає стягненню солідарно на користь ОСОБА_1 борг за Договором позики від 30.10.2020 у розмірі 17250,00 доларів США та 3% річних у розмірі 504,74 долари США, а всього, 17755,74 долари США.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивача, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , понесені останнім при зверненні до суду з позовом витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 4949,24 грн (а.с.5 зворот), у рівних частинах, а саме, по 2474,62 грн з кожного.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Як слідує зі ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як слідує з матеріалів справи, 30.12.2021 між ОСОБА_1 та адвокатом Вербою А.П. укладено договір про надання правової допомоги (а.с.14-15). У ст. 1 договору передбачено, що адвокат взяв на себе зобов`язання з представництва інтересів ОСОБА_1 у Херсонському міському суді Херсонської області у справі за його позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, із вчиненням усіх дій, визначених діючим законодавством України, для досягнення мети відповідно до п.1.1 договору.

У силу ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Пунктом 3.1 Договору визначена вартість послуг адвоката гонорар у сумі 49000,00 грн.

До договору про надання правової допомоги також долучено копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Вербою А.П. від 24.12.2011 № 738, ордеру серії ДП № 39/044 від 30.12.2021 та меморіального ордеру № МВ2622930 від 11.02.2022 про сплату ОСОБА_5 адвокату Вербі А.П. гонорару за договором від 30.12.2021 у справі про стягнення коштів за договором позики від 30.10.2020 у сумі 49000,00 грн (а.с.5 зворот, 13 зворот, 16).

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК, суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення.

Отже, з огляду на зазначені норми процесуального права, зважаючи на встановлені судом обставин справи, відсутність заперечень та клопотань іншої сторони щодо зменшення витрат на правничу допомогу, їх належне підтвердження долученими до справи доказами, суд дійшов до переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу в сумі 49000,00 грн підлягають стягненню з відповідачів у рівних частинах, тобто по 24500,00 грн з кожного.

Керуючись ст. 4-5, 13, 19, 76-81, 89, 133-141, 258-259, 263, 265, 280-282 ЦПК, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, задовольнити.

Стягнути солідарно зі ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ) заборгованість за Договором позики від 30.10.2020 у розмірі 17250 (сімнадцять тисяч двісті п`ятдесят) доларів США та 3 % річних у розмірі 504 (п`ятсот чотири) долари США 74 центи.

Стягнути зі ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 2474 (дві тисячі чотириста сімдесят чотири) гривні 62 копійки та витрати на правничу допомогу у розмірі 24500 (двадцять чотири тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

Стягнути зі ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 2474 (дві тисячі чотириста сімдесят чотири) гривні 62 копійки та витрати на правничу допомогу у розмірі 24500 (двадцять чотири тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його складання та підписання.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення та підписання, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, тобто протягом тридцяти днів з дня його складання та підписання, шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення та підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення та подання апеляційної скарги на заочне рішення, може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених процесуальним законом строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: