Справа № 296/7093/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" вересня 2022 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Анциборенко Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Пасічник А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Житомирі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання цивільну справу за позовом Поліського національного університету до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, визнання осіб такими, що втратили право на житло та зняття з реєстрації,-

ВСТАНОВИВ:

Житомирський національний агроекологічний університет звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і просить зобов`язати відповідачів не чинити перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом звільнення солідарно займаної квартири; визнати відповідачів такими, що втратили право на житло за адресою: АДРЕСА_1 ; зняти з реєстрації відповідачів з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 30.10.2007 року на підставі договору купівлі продажу позивачем було придбано у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

21.11.2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір найму житлового приміщення, на підставі якого позивач передав відповідачу у користування на 10 років квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.1.5. договору разом із відповідачем ОСОБА_1 до найманої квартири вселився її чоловік ОСОБА_2 ..

Умовами договору визначалися певні вимоги, а саме у п.2.1. договору зазначено, що строк найму становить 10 років за умови перебування співробітником у трудових відносинах з університетом.

30.10.2017 року ОСОБА_1 припинила трудові відносини з позивачем у зв`язку із закінченням терміну дії контракту.

Підтвердженням факту того, що відповідач була проінформована по припинення дії договору найму, є її лист відповідь на попередження про припинення договору та вимогу університету звільнити займане приміщення.

На адресу відповідачів університетом направлялися вимоги про звільнення безпідставно займаного житлового приміщення та повернення майна його законному власнику, однак відповідачі належних дій не вчинили.

Наказом ректора університету від 17.10.2019 року було створено комісію з приймання передачі майна. На виконання наказу 24.10.2019 комісія прибула до відповідачів для приймання майна, однак відповідачі категорично відмовилися звільняти та передавати житлове приміщення, про що було складено акт. Тобто відповідачі фактично не допустили членів комісії до квартири, чим створили перешкоди для обстеження житла та визначення його стану.

Відмовляючись звільнити майно, яке використовується безпідставно, відповідачі чинять перепони позивачу як власнику майна вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власністю.

У добровільному порядку відповідачі не бажають урегульовувати спір, тому позивач просить позовні вимоги задовольнити.

21.08.2020 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Анциборенко Н.М. для розгляду (а.с.25).

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 27.08.2020 позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків (а.с.26).

24.11.2020 на виконання вимог ухвали суду від 27.08.2020 позивачем подано заяву про усунення недоліків (а.с.32-33, 34).

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 09.12.2020 у справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання (а.с.38).

12.01.2021 представник відповідачів подав відзив на позовну заяву та просить відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю (а.с.49-50).

Зазначає, що позивач навмисно вводить суд в оману, зазначаючи, що відповідач працювала у позивача до 30.10.2017 року, оскільки дата звільнення має важливе значення. Насправді відповідач працювала у позивача з 29.10.2007 по 03.02.2018 року, що підтверджується постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.10.2020, який змінив дату звільнення ОСОБА_1 з посади професора кафедри менеджменту організації і адміністрування імені ОСОБА_3 за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпПУ з 30.10.2017 на 03.02.2018. Також факт того, що відповідач пропрацювала у позивача до 03.02.2018 року, підтверджується внесеними відомостями до трудової книжки.

21.11.2007 між ОСОБА_1 та позивачем було укладено договір про те, що позивач прийняла у користування та володіння строком на 10 років житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно п.4.2.3. договору від 21.11.2007 року університет зобов`язався по закінченню десятирічного строку найму приміщення якщо співробітник протягом дії договору перебував у трудових відносинах з університетом передати співробітнику приміщення у власність з наступною його приватизацією.

Оскільки відповідач протягом дії договору від 21.11.2007 року по 21.11.2017 року перебувала у трудових відносинах з університетом і сумлінно та бездоганно відпрацювала понад десять років з 29.10.2007 року по 03.02.2018 року та виконала свої обов`язки по договору, тому має право на отримання у власність квартири.

У зв`язку з тим , що відповідачем повністю виконано умови договору від 21.11.2007, у позивача виник обов`язок передати їй у власність квартиру.

Вважає, що позивач втратив право вимагати повернення приміщення, оскільки відповідно до п.4.2.3. договору від 21.11.2007 року зобов`язаний передати приміщення відповідачу у власність, натомість намагається завадити відповідачу реалізувати своє законне право на приватизацію квартири, оскільки визнання відповідачів такими, що втратили право на житло, та зняття їх з реєстрації позбавить статусу наймача і створить перешкоди у подальшій приватизації.

21.01.2021 від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (а.с.54-57).

Представник позивача зазначає, що станом на момент подання позовної заяви не було постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.10.2020, якою змінено дату звільнення відповідача ОСОБА_1 ..

Зазначає, що представник відповідача акцентує увагу на п.4.2.3. додатку до договору, однак не звертає уваги на п.5.1.4. договору, у якому визначені права співробітника, а саме після закінчення десятирічного терміну з моменту підписання договору набути право власності на приміщення. Приміщення передається співробітнику у порядку, передбаченому законом.

На момент укладення договору у 2007 році навчальний заклад був Державним агроекологічним університетом, однак у 2008 році Указом Президента України №769/2008 від 27.08.2008 Державному агроекологічному університету надано статус національного.

Указом Президента України "Про положення про національний заклад (установу) України" від 16.06.1995 року №451/95 органам виконавчої влади вказано не передавати закріплене за національним закладами (установами) України майно, що перебуває у державній власності будь-яким органам, підприємствам, установам та організаціям.

Майно, яке перебуває у оперативному управлінні університету, є державним.

Статутом університету (п.11.2) визначено, що майно, закріплене за університетом на праві господарського відання, не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди Міністерства освіти і науки та Конференції трудового колективу університету крім випадків, визначених законодавством.

Позивач не може самостійно розпоряджатися державним майном, оскільки все майно перебуває у позивача у господарському віданні та оперативному управлінні.

Норми законодавства та підзаконних актів не передбачають положень, відповідно до яких позивач може передати квартиру у приватну власність.

Університетом з відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір найму відомчого житла на 10 років. Університет виконав взяті на себе зобов`язання за договором найму житлового приміщення та передав у користування відповідачу на 10 років квартиру. Договір найму закінчився і жодна із сторін не заявляла про продовження договору чи про укладення його на новий термін.

21.02.2022 від представника відповідачів надійшли заперечення на відповідь позивача на відзив (а.с.108-111).

Представник відповідачів зазначає, що позивачем визнаються у відповіді на відзив обставини перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з університетом понад 10 років, тобто з 29.10.2007 до 03.02.2018, тому відповідачі звільнені від доказування даної обставини.

Також зазначає, що відповідно до п.2 ч.1 ст.125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, тому відповідачі не можуть бути виселені із спірної квартири, оскільки ОСОБА_1 пропрацювала в університеті понад 10 років.

Крім того, зазначає, що відповідно до п.4.2.3. договору найму від 21.11.2007 року та п.1 додатку №1 до договору від 21.11.2007 року університет зобов`язався по закінченню десятирічного строку найму квартири якщо ОСОБА_1 протягом дії договору перебувала з університетом у трудових відносинах передати їй право власності на квартиру у порядку, встановленому чинним законодавством, тобто після 03.02.2018 у позивача виникло договірне зобов`язання з передачі відповідачу ОСОБА_1 спірної квартири у власність у порядку приватизації, яке він відмовляється виконувати.

Позов про виселення відповідачів є спробою ухилитися від виконання позивачем його договірних зобов`язань, що безумовно виключає його задоволення.

Разом з тим зазначає, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, тому виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив підстав.

Відповідачі та представник відповідачів у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та запереченнях.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що 30.10.2007 року ОСОБА_4 передав у власність продав, а Державний вищий навчальний заклад "Державний агроекологічний університет" прийняв у власність купив квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 30.10.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Черпак Галиною Антонівною, зареєстрованого в реєстрі за №11655 та копією витягу з Державного реєстру правочинів (а.с.7-8).

Як вбачається з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності об`єкт нерухомого майна квартира за адресою АДРЕСА_1 , на праві державної власності належить Житомирському національному агроекологічному університету (а.с.6).

21.11.2007 року Державний вищий навчальний заклад "Державний агроекологічний університет" (Університет) та ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ) уклали договір найму житлового приміщення (а.с.150-153).

Пунктом 1.1 договору передбачено, що Університет передає, а Співробітник приймає у володіння та користування для проживання строком на десять років житлове приміщення, яке належить ОСОБА_6 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2007 та рішення про реєстрацію права власності від 07.12.2007.

Відповідно до пункту 1.5 разом з відповідачем ОСОБА_1 у приміщення вселився ОСОБА_2 чоловік.

Згідно пункту 2.1 строк найму становить десять років за умови перебування Співробітника у трудових відносинах з Університетом.

Відповідно до пункту 4.2.3 університет зобов`язався по закінченню десятирічного строку найму Приміщення, якщо Співробітник протягом дії договору перебував у трудових відносинах з Університетом, передати право власності на Приміщення Співробітнику у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно пункту 5.1.4 співробітник має право після закінчення десятирічного терміну з моменту підписання Договору набути право власності на Приміщення. Приміщення передається Співробітнику у власність у порядку, передбаченому чинним законодавством.

Відповідно до пункту 7.1 договір набуває чинності з моменту підписання його обома Сторонами і діє до 21.11.2017 року.

Згідно пункту 7.2 зміни у Договорі можуть бути внесені тільки за взаємною згодою Сторін шляхом оформлення і підписання обома Сторонами додаткової угоди до Договору.

Відповідно до копії додатку № 1 до договору від 21.11.2007 року Житомирський національний агроекологічний університет та професор ОСОБА_1 , керуючись рішенням Вченої ради університету від 28.11.2012 (протокол засідання №3 від 28.11.2012) внесли зміни до договору найму житлового приміщення від 21.11.2007 року та пункт 4.2.3 договору виклали у такій редакції: "По закінченню десятирічного строку найму Приміщення, якщо Співробітник протягом дії Договору перебуває у трудових відносинах з Університетом, передати ОСОБА_7 у власність з наступною його приватизацією" (а.с.154).

25.10.2012 року Житомирський національний агроекологічний університет та ОСОБА_1 уклали контракт (а.с.12-15), згідно пункту 1.1 якого ОСОБА_1 , 1951 року народження, доктор економічних наук, професор призначається на посаду професора кафедри менеджменту організацій на строк з 30.10.2012 по 30.10.2017.

Відповідно до пункту 7.2 контракту підставою для розірвання контракту є закінчення строку дії контракту (п.2 ст.36 КЗпП України).

Наказом №487 к від 27.10.2017 року ОСОБА_1 30.10.2017 року звільнено у зв`язку із закінченням терміну дії контракту від 25.10.2012 року (а.с.17).

Наказом №195 від 17.10.2019 року створено комісію з приймання-передачі майна (квартири) (а.с.18).

Як вбачається з копії повідомлення Житомирського національного агроекологічного університету від 18.10.2019 №1781 у зв`язку з припиненням дії договору найму житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 від 21.11.2007 року та з метою приймання передачі майна, яке перебуває у користуванні відповідача, наказом ректора Житомирського національного агроекологічного університету створено комісію та запропоновано здійснити передачу 24.10.2019 (а.с.21).

23.10.2019 ОСОБА_1 у відповідь на лист від 18.10.2019 №1781 щодо передачі-приймання квартири повідомлено, що у наданій університетом квартирі відповідач прожила одинадцять років і десять місяців, а трудовий стаж бездоганної роботи в університеті складає рівно 10 років (а.с.20).

Відповідно до копії акту про відмову передачі житлового приміщення (квартири) від 24.10.2019 року ОСОБА_1 відмовилася передати квартиру (а.с.19).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.10.2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 03.12.2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 20.02.2019 року у частині вирішення позову ОСОБА_1 до Житомирського національного агроекологічного університету про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову. Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади професора кафедри менеджменту організацій і адміністрування імені ОСОБА_3 за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України з 30.10.2017 року на 03.02.2018 року (а.с.116-122).

Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.114-115) у ній зроблено наступні записи:

- №44 від 29.10.2007 "Призначена на посаду професора кафедри менеджменту організацій згідно з укладеним контрактом п.3 ст.24 КЗпП України терміном з 29.10.2007 по 29.10.2012 на підставі наказу №323 к від 29.10.2007";

- №46 від 30.10.2012 "Продовжено термін роботи на посаді професора кафедри менеджменту організацій згідно з укладеним контрактом п.3 ст.24 КЗпП України терміном з 30.10.2012 року по 30.10.2017 року на підставі наказу №497 к від 25.10.2012 року";

- №47 від 07.04.2016 "Переведена на посаду професора кафедри менеджменту організацій і адміністрування ім. М.П. Поліщука згідно контракту п.3 ст.24 КЗпП України по 30.10.2017 на підставі наказу №130 к від 07.04.2016";

- №48 від 30.10.2017 "Звільнено у зв`язку із закінченням терміну дії контракту від 25.10.2012 на підставі наказу №487 к від 27.10.2017";

- №49 від 03.02.2018 "Запис за №48 недійсний, звільнено у зв`язку із закінченням строку дії контракту від 25.10.2012 року на підставі наказу №607 к від 11.11.2020".

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна ОСОБА_1 на праві приватної власності належить лише земельна ділянка за кадастровим номером::01:000:0612 (а.с.123).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна ОСОБА_2 на праві приватної власності також належить лише земельна ділянка за кадастровим номером::04:000:0629 (а.с.124).

Згідно ч.ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Підстава позову - обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які в сукупності дають право особі звернутися до суду з вимогами до відповідача.

Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Можливість виселення особи з житлового приміщення передбачена нормами ЖК УРСР.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст.125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" у ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Таким чином виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло, внаслідок яких відповідачі можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченками.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне користування майном квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . Доказів на підтвердження наявності у відповідачів іншого житлового приміщення матеріали справи не містять.

Крім того, слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Ураховуючи викладене, а також те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, тому підстави для задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди у користуванні квартирою шляхом солідарного звільнення відсутні.

Щодо позовної вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, то слід зазначити, що відповідно до норм житлового законодавства для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність особи без поважних причин понад встановлені законом строки, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_2 як член сім`ї основного квартиронаймача правомірно набули права користування вказаною квартирою на момент їх поселення, будь-яких претензій зі сторони позивача щодо вселення ОСОБА_1 та члена її сім`ї в спірну квартиру не було, вони у встановленому порядку були зареєстровані та по теперішній час фактично проживають у спірному житлі, тому підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою за адресою: АДРЕСА_1 також відсутні.

Щодо позовної вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, то реєстрація місця проживання є фактом, що підтверджує місцезнаходження особи та не впливає на володіння нерухомістю, право на яке документально підтверджено в установленому законом порядку.

Позовна вимога про зняття з реєстраційного обліку осіб є похідною та може бути задоволена у разі задоволення судом позовної вимоги про виселення осіб.

Оскільки підстави для виселення відповідачів з житла відсутні, тому і позовна вимога про зняття відповідачів з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 29.06.2022 року (справа № 201/9754/17).

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.

Керуючись ст.ст.4, 81, 89, 259, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач :

Поліський національний університет,

м. Житомир, Бульвар Старий,7

Відповідач:

ОСОБА_1 ,

АДРЕСА_1

ОСОБА_2 ,

АДРЕСА_1

Суддя: Н.М. Анциборенко