Справа № 459/3498/21 Головуючий у 1 інстанції: Мельникович М. В.
Провадження № 22-ц/811/1546/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені якого виступає його законний представник - ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , з участю третьої особи, яка не завяляє самостійних вимог щодо предмета спору - органу опіки та піклування виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопада 2021 року адвокат Гуменюк О. Р. звернувся в інтересах ОСОБА_1 в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені якого виступає законний представник - ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_10 , після його смерті відкрилася спадщина, яку у встановленому порядку успадкувала ОСОБА_1 .

Вказував, що ОСОБА_1 є спадкоємцем майна: житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою і на даний час вона є єдиним власником будинку та земельної ділянки.

Маючи намір реалізувати своє право на розпорядження даним майном, ОСОБА_1 стало відомо, що у вказаному будинку є зареєстрованими ряд осіб, яких за життя зареєстрував її покійний батько. Даними особами є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від імені якого виступає законний представник - ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Зазначав, що вищевказані особи не проживали у спірному будинку та не проживають на даний час, оскільки внаслідок пожежі будинок є непридатним для проживання людей, однак, факт реєстрації відповідачів у ньому порушує право позивачки як його власниці, оскільки утруднює її право на розпорядження даним будинком, потенційні покупці відмовляються його придбати при наявності зареєстрованих у ньому осіб, які не були родичами батьку позивачки ОСОБА_10 , оскільки не є членами їх сім`ї.

За вказаних обставин просила позов задовольнити, а судові витрати стягнути з відповідачів.

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20 травня 2022 року позов задовольнити частково.

Визнано ОСОБА_4 , ОСОБА_14 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_2 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_2 ), ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_2 ), ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , АДРЕСА_2 ), ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 коп. судового збору.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що 14 вересня 2004 року у спірному будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 виникла пожежа, внаслідок пожежі вогнем знищено стеля та дах будинку, пошкоджено стіни будинку, знищені речі домашнього вжитку.

Зазначає, що після пожежі будинок став не придатний до проживання, фактично на місці пожежі залишились розвалена, до матеріалів справи були долучені фотографії в якому стані перебуває будинок.

Звертає увагу суду, що згідно долучених до матеріалів судової справи довідок від 26 жовтня 2021 року № 3070, та № 3071 ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 24.10.2012 року, ОСОБА_3 зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 з 24.10.2012 року.

Вказує. що судом першої інстанції не звернв уваги на те, що на момент реєстрації за адресою АДРЕСА_5 та ОСОБА_15 не могли всилитися та проживати за вище вказаною адресою так як будинок по АДРЕСА_1 станом на 24.10.2012 року був зруйнований внаслідок пожежі, та не придатний до проживання.

Просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20 травня 2022 року скасувати в частині відмови у визнанні ОСОБА_2 та ОСОБА_16 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В судове засідання сторони не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 13 жовтня 2022 року, є дата складення повного судового рішення - 24 жовтня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_8 помер ОСОБА_10 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а. с.7).

Згідно свідоцтва про спадщину за законом ОСОБА_1 успадкувала після смерті батька - ОСОБА_10 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку на якій знаходиться даний будинок (а. с. 8, 9).

Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №276596995 від 24.09.2021 (а.с.10) та №276594421 від 24 вересня 2021 (а.с.11) житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка належать ОСОБА_1 .

Згідно довідок про реєстрацію місця проживання, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від імені якого виступає законний представник - ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 зареєстровані по АДРЕСА_1 (а.с.12-19).

За даною адресою зареєстрована також позивач ОСОБА_1 , що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_3 (а. с.22).

Позивачка стверджує, що відповідачі у житловому приміщенні по АДРЕСА_1 ніколи не проживали і на даний час не проживають. Доказів того, що вказані особи являються родичами (членами сім`ї) позивачки чи її покійного батька матеріали справи не містять, позивачка такий факт заперечує, протилежного суду не доведено.

Дані обставини підтверджуються актом КП «Комунальник» від 23.11.2021 та від 04.01.2022, з яких вбачається, що відповідачі по справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 зареєстровані по АДРЕСА_1 , однак фактично в даному житловому приміщенні не проживають (а. с. 61, 87).

Крім цього, із довідки Самостійної державної пожежної частини №14 по охороні м. Червонограді від 13.01.2005 р. №14/15 судом установлено, що в житловому будинку по АДРЕСА_1 виникла пожежа, внаслідок чого було знищено стелю та пошкоджено стіни будинку (а. с. 20). Тому позивачка стверджує, що дане житлове приміщення є непридатним для проживання, на підтвердження чого нею було долучено фото із зображенням житлового будинку про його фактичний стан на сьогоднішній день (а. с. 122-124).

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість задоволення позову в частині визнання малолітнього ОСОБА_3 та його законного представника ОСОБА_2 такими, що втратили право користування належним позивачу майно.

Колегія суддів не може погодитись із зазначеним висновком суду першої інстанції, виходячи із наступних обставин.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401-406 ЦК України.

Згідно частини першої статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішенняу справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, п. 36).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56).

Крім статті 8 Конвенції, права ОСОБА_1 , як власника житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним;б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Крім цього, як вбачається з довідки СПДЧ №14/15 від 13 січня 2005 року, 14 вересня 2004 року у спірному будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 виникла пожежа. Внаслідок пожежі вогнем знищено стеля та дах будинку, пошкоджено стіни будинку, знищені речі домашнього вжитку. Після пожежі будинок став не придатний до проживання, фактично на місці пожежі залишились розвалена. Матеріали справи також містять фотографії на підтвердження вказаних обставин.

Згідно довідок Червоноградської міської ради Львівської області від 26 жовтня 2021 року № 3070, та № 3071 ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 24 жовтня 2012 року, ОСОБА_3 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 24 жовтня 2012 року.

Відтак, на момент реєстрації за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не могли вселитися та проживати за вище вказаною адресою, оскільки будинок по АДРЕСА_1 станом на 24 жовтня 2012 року був зруйнований внаслідок пожежі, та не придатний до проживання.

Вищезазначені обставини свідчать про те, що реєстрація їх проживання за вказаною адресою носила формальний характер.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо визнання такими, що втратили право на проживання у будинку за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що у принципі 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1956 року передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. їй має належати право на здоров`я, належне харчування, житло відпочинок і медичне обслуговування.

В той же час, ставлячи вимогу визнання такими, що втратили право на проживання у спірному будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позивачка не позбавляє права неповнолітнього на житло і та не порушую його прав, оскільки будинок знищено внаслідок пожежі і житла за адресою АДРЕСА_1 як такого не існує та і не існувало на момент реєстрації неповнолітнього за вище вказаною адресою..

Сам факт не непридатності будинку за адресою АДРЕСА_1 для проживання вказує на те те, що фактичне місце відповідачів було іншим, та підтверджує те, що останні не могли проживати за спірною адресою більше 9 років, з моменту реєстрації.

Крім цього, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки долученій заяві від ОСОБА_17 , яка є свекрухою ОСОБА_2 та виховує її дитину від першого шлюбу, зі змісту якої вбачається, що фактично після реєстрації за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 виїхала за межі України, де і проживає по даний час.

Враховуючи вищенаведені обставини та те, що реєстрація ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в спірному житловому будинку носить формальний характер і в той же час, внаслідок їх реєстрації порушуються права власника квартири - ОСОБА_1 , яка самостійно відновити будинок після пожежі фінансово не спроможна та має намір продати земельну ділянку, господарські будівлі та залишки будинку, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , однак не може цього зробити через те, що потенційні покупці відмовляються купляти вказане майно через реєстрацію в ньому відповідачів, колегія суддів дійшла висновку про підставність позовних вимог ОСОБА_1 .

За вказаних обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20 травня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та в частині розподілу судових витрат до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 375, ст.ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20 травня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання такими , що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та в частині розподілу судових витрат- скасувати.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_18 , ОСОБА_9 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 по 324 гривні 29 копійок судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 24 жовтня 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.