Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/1598/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2022 року м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді Кононихіної Н.Ю.,

за участю секретаря Корнєйчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Олевську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із цим позовом та просить суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Позов мотивує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2018 року позивачка ОСОБА_1 , набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в якому була зареєстрована відповідачка. З 2018 року відповідачка в будинку не проживає, родичем позивачці не являється. Крім того відповідачка не сплачує за житлово-комунальні послуги, що покладає на позивачку додаткові витрати і вона змушена сплачувати їх за непроживаючих осіб. У зв`язку з тим, що реєстрація відповідачки за вказаною адресою перешкоджає позивачці вільно користуватися та розпоряджатися житлом, а також отримувати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, позивачка змушена звернутися до суду.

У судове засідання позивачка не з`явилася, надала до суду заяву, у якій просить розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки не повідомила, своїм правом на подання відзиву на позов не скористалася, заяв або клопотань про відкладення розгляду справи не направляла.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні докази у справі, з`ясувавши обставини, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних мотивів.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Корніївка Веселівського району, Запорізької області та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією сторінок паспорта серії НОМЕР_1 від 10.03.2017 року.

Із копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 29.11.2018 року, який має в реєстрі №2579, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.11.2018 року № 147484878 вбачається, що власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , позивачка у справі.

З акту обстеження фактичного непроживання особи від 17.08.2022 року слідує, що громадянка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає більше трьох років, а саме з 2018 року.

Відповідно до довідки Олевської міської ради від 14.09.2022 року за № 2677 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 .

З урахуванням наведеного, позивачка є власником житлового будинку, а відтак має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ст. 83 ЦПК України).

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об`єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 16 листопада 2016 року, справа №6-709цс16: «Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік».

Таким чином, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла; і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї; колишніми членами його сім`ї; а також членами сім`ї колишнього власника житла.

У Постанові Верховного Суду по справі М 754/11532/19 від 02.12.2020 року щодо цього питання висловлена наступна правова позиція, а саме аналіз статті 71 ЖК Української PCP дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української PCP строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Крім того, згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла.

За змістом ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Частиною 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі статтею 72 Житлового кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного, врахувавши підтвердження свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд вважає, що оскільки відповідачка ОСОБА_2 , будучи зареєстрованою у будинку, належному на праві власності позивачці ОСОБА_1 , у ньому не проживає понад строк, встановлений законодавством, вона є такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Оскільки будь-яких письмових домовленостей між сторонами стосовно користування житловим будинком за вказаною адресою не існує, вимоги позивача підлягають задоволенню.

Вимога про стягнення судових витрат позивачкою не заявлена.

Керуючись ст.ст. 391, 405 ЦК України, ст.ст. 12,77, 81, 141, 142, 259, 263-268, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня оголошення судового рішення до Житомирського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 виданий Олевським РС УДМС України в Житомирській області 10.03.2017 року.

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНПОКПП невідомий, паспорт невідомий.

Суддя: Н. Ю. Кононихіна