ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/754/22 Справа № 212/6294/21 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання -Кислиця І.В.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 серпня 2021 року, яке ухвалено суддею Козловим Ю.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 17 серпня 2021 року , -

ВСТАНОВИВ :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» (надалі АТ «Криворізька теплоцентраль»), про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері на виробництві.

Позов мотивовано тим, що з ОСОБА_1 являється дочкою ОСОБА_2 , з якою 11.06.2003 року, під час виконання нею трудових обов`язків апаратника хімводоочистки ДП «Криворізька теплоцентраль», правонаступником якого є відповідач, стався нещасний випадок. ОСОБА_2 померла у реанімаційному відділенні 2-ої лікарні 12.06.2003 року о 12 годині 10 хвилин від крововиливу, внаслідок отриманої закритої черепно-мозкової травми.

Відповідно до Акту форми Н-1 «Про нещасний випадок на виробництві» № 1 від 11 червня 2003 року, причинами смерті матері позивачки є самовільне залишення ОСОБА_2 робочого місця, порушення трудової і виробничої дисципліни, невиконання вказівок старшого оператора, порушення вимог п.3.7, п.6.2(б) та розділу ІІ «Робочої інструкції апаратника хімводоочистки», ст. 14 ЗУ «Про охорону праці»

Внаслідок смерті матері позивачці завдано моральної шкоди, вона втратила рідну їй людину, зазнала великі душевні страждання, залишилась без підтримки матері, що спричиняє їй моральні страждання та хвилювання і на теперішній час.

Розмір моральної шкоди позивачка оцінює у 227 000,00 гривень, яку просить стягнути з відповідача на її користь без утримання податків та зборів.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві - задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 200 000 гривень 00 копійок, без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на користь держави судовій збір в розмірі 2 000 гривень 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «Криворізька теплоцентраль» посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, та необґрунтованість рішення та на його незаконність ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачці в задоволенні позову.

Зокрема скаржник вказує, що нещасний випадок стався виключно з вини працівниці ОСОБА_2 та не під час безпосереднього виконання нею трудових обов`язків.

Відповідно Акту форми Н-1 «Про нещасний випадок на виробництві» № 1 від 11 червня 2003 року встановлено вид події падіння з висоти, небезпечних факторів не виявлено, причинами нещасного випадку є порушення працівником трудової дисципліни на виробництві та невиконання вимог інструкції з охорони праці, а також необачність постраждалої при зборі ягід шовковиці з дерева для використання в особистих цілях.

Скаржник наполягає, що падіння з дерева шовковиці ОСОБА_2 не мало відношення а ні до технічних процесів, ані до механізмів, ані до організації праці, що не враховано судом першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення. Отже , власні дії постраждалої призвели до нещасного випадщку, які повинні були бути враховані при визначенні розміру моральної шкоди.

Факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами.

Також вказує, що положеннями Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» ( далі Закон № 466) внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, яка набрала чинності з 23.05.2020 року та якою передбачено, що у разі якщо сума моральної шкоди визначеної рішенням суду, перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, сума такого перевищення включається до оподатковуваного доходу платника податку, тобто відповідач зобов`язаний утримувати податок на доходи фізичних осіб із суми доходу та за його рахунок, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 є рідною матір`ю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.20).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції міста Кривого Рогу Дніпропетровській області від 17 червня 2003 року, актовий запис № 1168, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 38 років (а.с.7).

Згідно акту про нещасний випадок №1 від 11.06.2003 року, складений Державним підприємством «Криворізька теплоцентраль» встановлені обставини за яких стався нещасний випадок: Згідно графіка ремонтів на літній період 2003 р. котельна № 4 ДП «Криворізька теплоцентраль» з 06.05.03 р. була виведена в ремонт включно по 30.06.03 р.

В період зупинки котельні оперативний персонал котельни № 4 виконував підготовку робочих місць для виконання робіт за нарядами, що входить до їх обов`язків.

11.06.03 р. начальник котельні № 4 ОСОБА_3 о 7 годині 50 хв. знаходився і виробничо-технічному відділі підприємства для узгодження роботи, яка буде проводитися в цей день - реконструкція виводів мережної води. Приблизно о 7 год. 55 хв. ОСОБА_4 зателефонував із управління підприємства на котельну № 4, та дав вказівку старшому операторові ОСОБА_5 , щоб робітники котельні знаходилися на своїх робочих місцях і до роботи не заступали доки він не повернеться з управління.

Апаратник хімводоочистки ОСОБА_2 11.06,03 р. прийшла на роботу о 7 год. 40 хв. згідно «Правил внутрішнього трудового розпорядку» зайшла о 7 год. 50 хв. на щит управління котлами, зателефонувала у справах до голови профспілки підприємства. Приблизно в цей час зателефонував ОСОБА_4 на котельну.

Десь о 8 год. ОСОБА_2 , не спитавши дозволу, і, не доповівши старшому оператору ОСОБА_5 яка в цей час знаходилася на щиті управління котлами, відлучилась зі свого робочого місця, вийшла з приміщення котельні на подвір`я.

Слюсарі котельні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , прибравши сміття в майстерні, винесли його до смітника і біля входу в котельну спинилися перекурити. До них у справа: підійшла апаратних хімводоочистки ОСОБА_8 .. В одночасно з цим вони почули сторонній звук, оглянувшись побачили, що ОСОБА_2 лежить на дорозі біля дерева шовковиці. Непритомну ОСОБА_2 вони перенесли до приміщення котельні та викликали швидку допомогу.

Швидка допомога прибула на місце події приблизно о 08 год.40 хв., після чого відвезла потерпілу до реанімаційного відділення 2-ї лікарні, де вона, не приходячи до свідомості, померла ІНФОРМАЦІЯ_3 о 12 год.10 хв. Від крововиливу від оболонки мозку в наслідок закритої черепно-мозкової травми, отриманої при падінні з дерева.

Згідно Акту розслідування нещасного випадку, що стався 11 червня 2003 року о 8 годині 05 хвилин на ДП «Криворізька теплоцентраль», правонаступником якого є АТ «Криворізька теплоцентраль» встановлено, що причинами нещасного випадку є необачність постраждалої при зборі ягід шовковиці з дерева для використання в особистих цілях, самовільне залишення робочого місця з метою нарвати з дерева плодів шовковиці для особистого вживання, чим порушила вимоги трудової і виробничої дисципліни, не виконала вказівки старшого оператора, порушила вимог п.3.7, п.6.2(б) та розділу ІІ «Робочої інструкції апаратника хімводоочистки», ст. 14 ЗУ «Про охорону праці» ( а.с. 13-17).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог та покладаючи обов`язок з відшкодування моральної шкоди на відповідача, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_2 працювала в ДП «Криворізька теплоцентраль», правонаступником якого є АТ «Криворізька теплоцентраль», і смерть її настала ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок травми, отриманої в робочий час та на території підприємства відповідача, в результаті нещасного випадку 11 червня 2003 року, тому її доньці має бути відшкодовано моральну шкоду на підставі статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Події, які стали підставою на відшкодування моральної шкоди ОСОБА_9 мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю її чоловіка в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної(немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних,душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з того, що нещасний випадок стався з матір`ю позивачки на робочому місця під час виконання трудових обов`язків та призвів до її смерті, про що складено акт форми Н-5 від 18.08.2003 року, яким нещасний випадок визнано таким, що стався на виробництві. Крім того слід зазначив, що наявність акта про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, за формою Н-1 й настання нещасного випадку під час виконання трудових обов`язків, свідчать про те, що особою, яка допустила порушення, в тому числі і обов`язку з контролю за додержанням працівником вимог нормативних актів про охорону праці, є власник підприємства. Враховув те, що роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де працювала померла, тим самим порушив ч. 2 ст. 152 КЗпП України, ст. 17 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов`язок, що й стало причиною її смерті, а також виходив з доведеності факту отримання моральної шкоди позивачкою внаслідок смерті близької людини матері.

Отже, обґрунтовано поклав обов`язок відшкодувати позивачці шкоду, завдану смертю ОСОБА_2 на ДП «Криворізька теплоцентраль», правонаступником якого є АТ «Криворізька теплоцентраль».

Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Факт заподіяння моральної шкоди ОСОБА_9 у зв`язку з втратою близької людини встановлений в судовому засіданні. Зокрема, позивачка, у зв`язку із втратою матері, переживає душевні та психологічні страждання, позбавлена можливості отримувати від нього піклування та матеріальну допомогу, що тягне за собою порушення її нормальних життєвих зв`язків та докладання з її боку додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом першої інстанції встановлений й причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою відповідача втрата життєвих зв`язків позивача з рідною людиною.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачці.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі Закон № 466), яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року), колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок смерті матері, а отже заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеня, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачці внаслідок смерті її матері на виробництві.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 180/683/13-ц (провадження № 61-14316св18).

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що нещасний випадок стався виключно з вини працівниці ОСОБА_2 та не під час безпосереднього виконання нею трудових обов`язків, про що зазначено у Акті форми Н-1 «Про нещасний випадок на виробництві» № 1 від 11 червня 2003 року колегія суддів не бере до уваги, оскільки мати позивачки загинула на виробництві в робочий час та на території підприємства відповідача, також вина потерпілого в настанні нещасного випадку не є підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, однак вказані обставини можуть бути враховані при визначенні її розміру.

Смерть рідної людини, це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.

Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в повному обсязі відповідають вимогам діючого цивільного законодавства та роз`ясненням, наданими Пленумом Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 з подальшими змінами.

Однак, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом без урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачам моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Так, позивачка втратила матір. Матір займає важливе місце в родині. Ії смерть спричинила психологічну травму близькій і рідній людині, якою є позивачка. Передчасна смерть матері, близької для позивачки людини - однозначно спричинила втрату важливого життєвого зв`язку, який поновлений бути не може та відповідно завдає довготривалих та глибоких душевних страждань.

Позивачці завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях у зв`язку із втратою близької людини, порушено її нормальний спосіб життя, що потребує докладання додаткових зусиль для організації життя і побуту. Передчасна втрата матері для будь-якої людини, тим більше при наявності життєвих зв`язків між ними, однозначно спричиняє моральні страждання, що мало місце і у даному випадку.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника відповідача, про те, що розмір стягнутої судом моральної шкоди визначений без повного урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Колегія суддів, вважає за необхідне, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і зменшити її з 200 000 грн. до 150 000 грн.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

У зв`язку із зменшенням розміру стягнутої судом першої інстанції моральної шкоди підлягає зменшенню стягнутий судом першої інстанції розмір судового збору, з огляду на наступне.

Згідно положення, закріпленого в п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, справа № 761/11472/15-ц.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» зменшивши його розмір з 2000 гривень до 1500 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 серпня 2021 року в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з відповідача Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на користь ОСОБА_1 змінити, зменшивши цей розмір з 200 000,00 гривень до 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 серпня 2021 року в частині розміру судового збору, стягнутого з відповідача Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на користь держави змінити, зменшивши цей розмір з 2000 гривень 00 копійок до 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 11 січня 2022 року.

Головуючий:

Судді: