Провадження № 22-ц/812/474/22 Доповідач апеляційної інстанції - Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2022 року м. Миколаїв

справа № 490/5521/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

переглянувши в апеляційному порядку у письмовому провадженні без повідомлення сторін цивільну справу за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до

ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 10 січня 2022 року суддею Гуденко О.А. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного тексту судового рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 29 січня 2013 року ОСОБА_1 звернулась до банку з анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», підтвердивши своїм підписом, що підписана нею заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг (далі - Договір). За умовами договору відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов Договору станом на 24 червня 2020 року у неї виникла заборгованість у розмірі 52 533,33, з яких 40 288,37 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 12 244,96 грн. за простроченими відсотками, які банк просив стягнути з боржниці.

Відповідачка ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву посилалась на відсутність доказів щодо укладення між сторонами кредитного договору у письмовому вигляді з узгодженими умовами; вважала, що Умови та Тарифи не можна згідно з усталеною практикою Верховного Суду вважати такими, що є складовими кредитного договору. На її ім`я в АТ КБ "Приватбанк" була відкрита кредитна картка, якою вона користувалася, а при надходженні заробітної плати банк самостійно списував гроші на погашення кредиту. На теперішній час вона знаходиться у декретній відпустці, гроші на картку не надходять, а банк звернувся до суду з надуманих мотивів.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 січня (помилково зазначено грудень) 2022 року позов задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто 40 288,37 грн. заборгованості за тілом кредиту та судові витрати. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що банк не довів факт узгодження з позичальником усіх умов кредитування (ціну договору), а саме розмір процентів, а також обсяг відповідальності за порушення кредитних зобов`язань. При цьому надані банком Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи, встановлені банком, не є достатньою підставою вважати саме ці умови узгодженими сторонами з дотриманням письмової форми угоди. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 умови, надані банком витяги з відомчих документів не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, тобто бути складовою цього договору. За цих обставин стягненню з відповідачки підлягають отримані нею та неповернуті кредитні кошти (тіло), розмір яких за розрахунком позивача складає 40 288,37 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення та відмовити банку у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд не дав належну оцінку її доводам про те, що вона не підписувала кредитний договір, а тому застосування правил щодо встановлення кредитного ліміту, є безпідставним. Надана позивачем копія Умов та Правил не підписана відповідачем і тому не є належним доказом.

Правом відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК справу розглянуто в порядку письмового провадження у відсутності сторін.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, згідно зі статтею 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків (термінів), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини 2 статті 1054 ЦК до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Особливістю карткового рахунку є те, що операції за таким рахунком можуть здійснюватися з використанням електронних платіжних засобів - платіжних карток, які є електронним платіжним засобом у вигляді емітованої банком пластикової картки. Кредитною карткою є платіжна картка зі встановленим кредитним лімітом (пункти 1.1.1.55, 1.1.1.76 Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, далі Умови та Правила).

Платіжні картки випускаються на строк, визначений банком для відповідного типу картки та категорії клієнта. Строк дії платіжної картки зазначається на самій картці, яка є дійсною до останнього дня зазначеного на ній місяця відповідного року включно.

Враховуючи ці особливості кредитування шляхом відкриття карткового рахунку з встановленням ліміту на платіжну картку, можна дійти висновку, що строк дії кредитного договору залежить від строку дії платіжної картки або/та строку кредитного ліміту.

Судом установлено, що 29 січня 2013 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил (а.с.19).

Бланк анкети-заяви містить позначення, що позичальник згоден з тим, що його заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами, а також Тарифами складають Договір про надання банківських послуг. Позичальник ознайомився та згоден з Умовами та Правилами, а також Тарифами, які були йому надані в письмовому вигляді. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua, позичальник зобов`язується виконувати вимоги Умов, а також регулярно знайомитись з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

При цьому анкета-заява ОСОБА_1 не містить будь-яких відомостей про вид платіжної картки, розмір кредиту (кредитного ліміту), процентної ставки, а також не зазначені види відповідальності за порушення умов кредитування (неустойка).

Строк дії останньої картки позичальника березень 2021 року (а.с.18).

Пам`ятку клієнта, посилання на яку містить заява-анкета, суду не надано.

Банк надав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" (далі Тарифи) та витяг з Умов та Правил (а.с. 20-45).

Власноручного підпису позичальника ОСОБА_1 ці витяги не містять.

Факт вручення або ознайомлення з Тарифами та Умовами ОСОБА_2 в суді заперечувала.

При цьому в матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці витяги з Тарифів та Умов та Правил надавались відповідачці для ознайомлення та узгодження, а також що саме така редакція цих актів, що постійно змінювалась банком, діяла на час укладення кредитної угоди.

Роздруківка із сайту позивача, як доказ, повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Тому надані банком докази на підтвердження узгодженості умов кредитування, витяги з Тарифів та Умов не можуть вважатись достатньою підставою для покладення на позичальника обов`язків, які передбачені цими документами (постанова ВСУ від 11 березня 2015 року, провадження № 6-16цс15).

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції виходив з того, що до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини 1 статті 634 ЦК, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови кредитування, за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, тобто бути складовою цього договору.

Оскільки відсутні достатні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовій формі ціну договору (у формі сплати процентів, комісії тощо), а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, банк має можливість вимагати лише фактично отриману та не повернуту суму кредиту, що відповідає вимогам частини 2 статті 530 ЦК.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та відповідає загальним засадам та принципам цивільного судочинства верховенства права, свободі договору, справедливості, добросовісності та розумності, а також необхідності особливого захисту споживача у кредитних відносинах.

Отже, основний висновок суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 отриманого, але не повернутого кредиту (тіла), відповідає обставинам справи та положенням цивільного законодавства.

Разом з тим, при визначенні заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції взяв за основу розрахунок заборгованості ОСОБА_1 станом на 24 червня 2020 року, який позивач додав до позовної заяви (а.с.9-16).

Заборгованість за отриманим кредитом за цим розрахунком банк визначив у розмірі 52 533,33 грн., з яких 40 288,37 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту.

Водночас, наданий банком розрахунок та витяг з особового рахунку свідчать про те, що нарахування за використання ліміту (проценти) за кожний наступний місяць проводилось банком на загальну заборгованість за попередній місяць, в тому числі і на нараховані за попередній період проценти та пеню.

Так, стовпець 4 розрахунку (з 1.06.2015 року) має назву «відсотки погашені за рахунок кредиту», що свідчить про зарахування до суми отриманого кредиту нарахованих відсотків (збільшення розміру отриманого кредиту за рахунок несплачених відсотків).

Отже, заборгованість, яка зазначена банком як прострочене тіло кредиту 40 288,37 грн., фактично є загальною заборгованістю, до складу якої включено як тіло кредиту, так і проценти та інше.

Нарахування у такий спосіб суперечить Умовам та положенням статті 534 ЦПК щодо черговості погашення вимог за грошовими зобов`язаннями, а тому не може вважатись обґрунтованим.

За даними особового рахунку ОСОБА_1 (а.с. 56-66) останнє отримання відповідачкою кредитних коштів мало місце 19 травня 2020 року шляхом проведення регулярного щомісячного платежу (940,56 грн.). Останнє погашення кредиту 8 травня 2020 року (500 грн.).

Розрахунок заборгованості за кредитом (тілом), проведений апеляційним судом за програмним забезпеченням КБ «ПриватБанк», свідчить про те, що поточна заборгованість за тілом кредиту мала місце востаннє станом на 19 травня 2019 року та погашена станом на 22 травня 2019 року (а.с.145зворот).

Проведений у такий спосіб розрахунок (як єдино можливий спосіб для суду апеляційної інстанції визначити наявність боргу з урахуванням вимог статей 81 та 367 ЦПК) свідчить про те, що з 22 травня 2019 року та станом на 24 червня 2020 року (в межах заявленого позову) ОСОБА_1 не мала простроченої заборгованості за тілом кредиту.

Отже, підстав для стягнення з відповідачки кредитної заборгованості за Договором в межах отриманого кредиту (тіла) станом на 24 червня 2020 року апеляційний суд не вбачає.

Рішення суду в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 12 244,96 грн. заборгованості за процентами банк не оскаржував.

Враховуючи, що АТ КБ ПриватБанк не довів належними та допустимими доказами наявність кредитної заборгованості в межах отриманого та неповернутого кредиту (тіла) ОСОБА_1 станом на 24 червня 2020 року, у задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки суд першої інстанції, вірно виходивши з того, що позивач має право на повернення лише отриманого кредиту, не дав оцінку наданому позивачем розрахунку та не перевірив його відповідність вимогам закону, судове рішення в частині стягнення кредитного боргу підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Відповідно до статті 141 ЦПК між сторонами підлягаю розподілу судові витрати, а саме відшкодуванню відповідачці підлягають її витрати на сплату судового збору при поданні апеляційної скарги (2 418грн.)

Керуючись статтями 374,376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2022 року скасувати в частині задоволеного позову про стягнення кредиту (тіла) та відшкодування судових витрат. Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Судове рішення в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення простроченої заборгованості за процентами залишити без змін.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 2 418 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але при наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В. В.Коломієць

Н.О.Шаманська

--------------------------------

повну постанову складено 16 червня 2022 року