Номер провадження: 22-ц/813/2257/22
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , у якому просила суд:

-визнати незаконним та скасувати наказ директора громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» (далі-ГО «ВМСОТРЛ») Новосельського В.М. № 11 від 11 липня 2019 року про зупинення дії наказу в.о. директора ГО «ВМСОТРЛ» № 9 від 23 квітня 2019 року про допуск її до роботи на посаді начальника причалу № 114 «Бугово» ГО «ВМСОТРЛ»;

-зобов`язати ГО «ВМСОТРЛ» допустити її до роботи на посаді начальника причалу № 114 «Бугово» ГО «ВМСОТРЛ»;

-стягнути з ГО «ВМСОТРЛ» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 12 липня 2019 року по день ухвалення судового рішення;

-стягнути з ГО «ВМСОТРЛ» на її користь заподіяну моральну шкоду у сумі 40000,00 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішеням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2020 року та позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.03.2021 року заяву ОСОБА_1 про відкликання апеляційної скарги в частині оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2020 року про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено.

Апеляційну скаргу в частині оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2020 року про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди повернуто заявнику (а.с. 201, 201 зворот).

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 25.08.2022 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронного листа та про доставку sms.

В ході апеляційного розгляду справи, від третьої особи ОСОБА_2 надійшла заява, у якій він просить розглянути вказану справу без його участі, рішення суду першої інстанції вважає законним та обгрнутованим (а.с. 229).

Також 23.08.2022 року на електрону пошту апеляційного суду надійшла заява пояснення від представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 , у якій останній просить також розглянути справу у його відсутність, апеляційну скаргу підтримує та просить її задовольнити.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2020 року визнано незаконним та скасовано наказ директора ГО «ВМСОТРЛ» Киричок О.Г. №15 від 24 березня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника причалу №114 «Бугово» ГО «ВМСОТРЛ». ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника причалу №114 «Бугово» ГО «ВМСОТРЛ» та вирішено питання щодо допущення негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника причалу №114 «Бугово» ГО «ВМСОТРЛ».

На виконання вищевказаного рішення суду 23 квітня 2020 року директором ГО «ВМСОТРЛ» ОСОБА_2 видано наказ за № 9 допущено ОСОБА_1 до роботи на посаді начальника причалу № 114 « Бугово» ГО «ВМСОТРЛ».

Не погоджуючись із рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2020 року ОСОБА_4 (третя особа без самостійних вимог спору у цивільній справі № 522/10139/17) на предмет спору - було подано апеляційну скаргу на вказане рішення.

Ухвалою Одеського апеляційного суду м. Одеси від 25 червня 2019 року поновлено строк ОСОБА_4 (третя особа без самостійних вимог спору у цивільній справі № 522/10139/17) на звернення до суду з апеляційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2019 року, відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду, зупинено дію рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2019 року.

На виконання вищевказаної ухвали Одеського апеляційного суду м. Одеси від 25 червня 2019 року директором ГО «ВМСОТРЛ» Новосельським В.М. видано наказ за № 11 від 11 липня 2019 року про зупинененя дії наказу № 9 від 23 квітня 2019 року, яким було допущено ОСОБА_1 до роботи на посаду начальника причалу № 114 «Бугово» ГО «ВМСОТРЛ» на підставі ухвали Одеського апеляційного суду від 25 червня 2019 року до розгляду Одеським апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_4 на рішення Приморського родинного суду м. Одеси 522/10139/17.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що судом не було встановлено винних дій Адміністрації ГО «ВМСОТРЛ» щодо зупинення дії наказу № 9 від 23 квітня 2019 року, яким було допущено ОСОБА_1 до роботи на посаду начальника причалу № 114 «Бугово» ГО «ВМСОТРЛ» на виконання ухвали Одеського апеляційного суду від 25 червня 2019 року до розгляду Одеським апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/10139/17, тому суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обстваинам справи, виходячи з наступного.

Так, у відповідності до вимог ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судовим розглядом справи встановлено, що на виконання ухвали Одеського апеляційного суду від 25 червня 2019 року Адміністрацією ГО «ВМСОТРЛ» було призупинено дію наказу № 9 від 23 квітня 2019 року, яким було допущено ОСОБА_1 до роботи на посаду начальника причалу № 114 «Бугово» ГО «ВМСОТРЛ» - до розгляду Одеським апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/10139/17 за позовом ОСОБА_1 до громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів», за участю третьої особи ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З урахуванням вищенаведених обставин справи, апеляійний суд погоджується із висновком районного суду про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що оспорюваним наказом її фактично було відсторонено від роботи, проте передбачені законодавством підстави для відсторонення її від роботи (ст. 46 КЗпП України) були відсутні, що залишилось поза увагою суду першої інстанції, який помилково не застосував вказану норму.

Разом з тим, такі доводи апелянта ОСОБА_1 є безпідставними, з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі:

-появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

-відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

-в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Разом з тим, судовим розглядом справи встановлено, що питання щодо відсторонення ОСОБА_1 у розумінні ст. 46 КЗпП адміністрацією не вирішувалось.

Натомість з оскаржуваного наказу №11 від 11.07.2019 року вбачається, що було призупинено дію наказу № 9 від 23 квітня 2019 року на підставі ухвали Одеського апеляційного суду м.Одеси від 25.06.2019 року у справі №522/10139/17 (а.с. 10), тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що 23.08.2022 року на електрону пошту апеляційного суду надійшла заява пояснення від представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 , у якій представник просить залишити без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання допустити її до роботи, оскільки у тепершінй час судом розглядається вимоги ОСОБА_1 про поновлення її на посаді (справа №522/20561/20).

Безпідставними є і посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що судом було проігноровано ст. 444 ЦПК України.

Так, згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 444 ЦПК України питання про поворот виконання судового рішення вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі . Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Воно можливе лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть - у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 3-рп/2011 поворот виконання рішення - це процесуальна гарантія захисту прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав.

Крім того у відповідності до ч. 5 ст. 444 ЦПК України питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони.

Виходячи з тлумачення змісту вимог ст. 444 ЦПК України питання про поворот виконання рішення суду можливе лише після набрання судовим рішенням законної сили.

З урахуванням наведенного, посилання апелянта на те, що наказом директора ГО «ВМСОТРЛ» від 11 липня 2019 року за № 11 про зупинення дії наказу № 9 від 23 квітня 2019 року про допуск ОСОБА_1 до роботи на підставі ухвали Одеського апеляційного суду від 25 червня 2019 року, є помилковими, оскільки Одеський апеляційний суд не мав процесуальної можливості у відповідності до вимог ст. 444 ЦПК України на стадії відкриття апеляційного провадження застосувати поворот виконання рішення суду.

Окрім того, апеляційний суд зазначає, що як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, який є відкритим для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України, постановою Одеського апеляційного суду від 23.09.2021 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2020 року було скасовано та відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів», третя особа: ОСОБА_4 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05.09.2022 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

О.С. Комлева