провадження 2/201/1314/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в приміщенні Жовтневого районного суду в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів та збільшення розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 28 грудня 2021 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів шляхом збільшення розміру стягуваних аліментів на утримання однієї неповнолітньої дитини, відкликання раніше виданого виконавчого листа, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові посилається на те, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 26 січня 2013 року, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну неповнолітню дитину, відповідач є батьком, а вона - матір`ю їх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сімейне життя в подальшому не склалося і шлюб їх рішенням суду було розірвано, майно поділили добровільно, дитина за згодою сторін залишилася мешкати з матір`ю; позивачка звернулася до суду з заявою про стягнення аліментів на утримання і виховання цього їх сина; 18 грудня 2017 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська винесено наказ про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання їх вказаної неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття. Відповідач був раніше одружений і в тому шлюбі має дитину, мати якої також подала позов про стягнення аліментів з цього ж відповідача і рішенням суду ці аліменти були стягнуті в такій же сумі ј частка заробітку відповідача. ОСОБА_2 подав до суду позов про зменшення розміру стягуваних аліментів і рішенням суду його позов було задоволено: зменшено розмір стягуваних аліментів на дитини їх з позивачкою і на дитину відповідача від першого шлюбу, стягнуто суму додаткових витрат на утримання дитини сторін.

Однак, на думку позивача, ця сума була занижена, визначена без врахування її думки, матеріального і сімейного стану, стану здоров`я дитини і додаткових потреб на її утримання, тому і вирішила звернутися з цим позовом до суду. Позивач, зокрема, обґрунтовує свій позов тим, що у неї складне матеріальне становище, має певні проблеми зі здоров`ям, син являється інвалідом і потребує додаткових коштів, а також що вона раніше і зараз надає значно більше коштів на утримання сина. Тому позивач вважає розмір сплачуваних аліментів на її користь замалим для неї та дитини і накладає на неї надмірний тягар.

Зараз матеріальне становище відповідача не погіршилося, він має стабільний і не мінливий заробіток, не скрутне матеріальне становище. Просила змінити розмір стягуваних з відповідача на користь позивача аліментів згідно вказаного рішення (наказу) суду на їх одну неповнолітню дитину, збільшивши його з 1/6 до 1/3 частки заробітку (доходу) відповідача та відкликати раніше виданий виконавчий лист, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, надав відзив, де зазначив, що дійсно з позивачем перебували в шлюбі, мешкали разом і мають одну спільну неповнолітню дитину, кошти аліментів і додаткових витрат для утримання їх дитини і дитини від іншого шлюбу з нього стягнуто достатнього і в передбаченому законом порядку, їх збільшення призведе до значного погіршення його матеріального стану; вказані в позові вимоги безпідставні, оскільки не грунтуються на законі і не доведені належними доказами, суд все це вже з`ясовував і виніс рішення (що підтверджено ухвалою апеляційного суду), з того часу ні чого не змінилося, заперечував проти задоволення позову і не заперечувала проти винесення рішення без його участі, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

З`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 січня 2013 року. Від цього шлюбу і спільного мешкання мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач раніше також перебував у першому шлюбі із ОСОБА_4 , від цього шлюбу він має доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судовим наказом Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2017 у справі № 201/17538/17 було вирішено стягувати аліменти з ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 в розмірі 1/4 частини заробітку боржника, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця від дня подання даної заяви до повноліття.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2018 року у справі № 201/2430/18 було вирішено: зменшити розмір аліментів, які були стягнуті з ОСОБА_2 , на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2013 року на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу (заробітку) платника аліментів, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до 1/6 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; зменшити розмір аліментів, які були стягнуті з ОСОБА_2 на підставі судового наказу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2017 року на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу і заробітку) платника аліментів, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до 1/6 частини заробітку, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини задоволено частково: стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , додаткові витрати у розмірі 400 (чотириста) гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

На даний час, як стверджує позивачка, суттєво змінився стан здоров`я її з відповідачем спільного сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що не було предметом розгляду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/2430/18. Так, з 2019 року відповідно до Посвідчення Серії НОМЕР_1 , виданого 11 березня 2019 року, ОСОБА_3 - є дитиною з інвалідністю. Відповідно до індивідуальної програми реабілітації дитини з інвалідністю № 5 затвердженої Комунальним некомерційним підприємством «Міська поліклініка № 1» Дніпровської міської ради від 02 лютого 2021 року ОСОБА_6 має легку розумову відсталість з порушенням поведінки зі значно вираженою деформацією стоп ІІ-ІІІ ступеню, має обмеження у самобслуговуванні, до пересування, орієнтації, спілкування, контролю своєї поведінки, трудової діяльності, навчання, професійного навчання, здобуття освіти. Потребує відновної терапії, протезних виробів (ортопедичних виробів, ортопедичного взуття), психіатричної допомоги, медичного обстеження, психолого-педагогічної реабілітації (консультування, психологічно-педагогічної діагностики, психологічно-педагогічного патронажа, психологічної та педагогічної корекції) та санаторно-курортного лікування.

Відповідно до виписки з історії розвитку дитини виданої Комунальним некомерційним підприємством «Міська поліклініка № 1» Дніпровської міської ради від 25 серпня 2021 ОСОБА_6 має проблеми розвитку з народження та в 2017-2018 році отримував курси лікування з приводу синдрому мінімальної мозкової дисфункції і розладу експресивної мови. Дитина потребує постійного нагляду лікарями-спеціалістами, в курсах реабілітації, лікуванні, додаткових заняттях з психологом, дефектологом і логопедом. Та має діагноз: легка мозкова відсталість з порушеннями поведінки із значно вираженим опорно-руховим апаратом, що призводить до стійкої соціальної дезадаптації. Кіфосколіоз І ступеня, плоско-вальгусні стопи. Гіперметропія ІЮ, амбліопія. Затримка психо-мовного розвитку.

У зв`язку із вищезазначеним, а саме інвалідністю вказаної дитини, потреби та витрати на утримання, навчання та лікування ОСОБА_7 значно збільшилися, оскільки відповідно до висновків лікарів він потребує спеціального постійного лікування, реабілітації, корекції, патронажу, додаткових занять із психологом, дефектологом і логопедом тощо, санаторно- курортного лікування, а також придбання спеціального взуття. Тоді як відповідач взагалі не приймає участі у вихованні вказаної дитини, не надає жодну допомогу у лікуванні та реабілітації сина (навіть допомоги у супроводженні дитини до занять та лікарів, вже не кажучи про матеріальну допомогу), не допомагає у санаторно-курортному лікуванні та забезпеченні ОСОБА_7 спеціальним взуттям. Відвідує дитину один раз на рік. Тому встановлення аліментів на утримання ОСОБА_7 у розмірі 1/6 частини заробітку відповідача, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на думку позивача, не може забезпечити нормальний розвиток та лікування ОСОБА_7 , суперечить інтересам дитини та покладає надмірний тягар на мене як особи, що здійснює постійний догляд за їх спільним сином.

Відповідач станом на цей час є працездатним, працевлаштованим, отримує стабільний високий дохід, має на утриманні тільки неповнолітню доньку, що не має розглядів у здоров`ї та не проживає разом із відповідачем. Крім того, відповідач не надає жодної допомоги у вихованні та утриманні і своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_8 . Враховуючи зазначене, таке байдуже ставлення до утримання сина відповідачем та ненадання своєчасної йому медичної допомоги може мати непоправимі наслідки для фізичного та психологічного розвитку ОСОБА_7 .

Встановлення аліментів на двох дітей у розмірі 1/3 від заробітку (доходу) платника аліментів є мінімальним розміром, що встановлюється судом навіть без судового розгляду за заявою законного представника, з яким проживає дитина, про видачу судового наказу. Враховуючи зазначене, встановлення розміру аліментів на утримання ОСОБА_7 у розмірі 1/3 від заробітку (доходу), на думку позивача, відповідача відповідатиме інтересам їх спільного сина, сприятиме поліпшенню його лікування, фізичного та психологічного розвитку, а також відповідає вимогам чинного законодавства України.

Відповідно до довідки про доходи № 7 від 03 листопада 2021 року, виданої ТОВ «АСТРЕЛЛА КЕПІТАЛ», відповідач має заробітну плату у розмірі 13 810 грн, з урахуванням усіх утримань до виплати відповідач отримує 11117.05 грн. Відповідно до Бюджетного кодексу України на 2021 рік мінімальний прожитковий мінімум, що встановлений на працездатну особу складає - 2 481 грн. - з 01 грудня 2021 року. Отже, як стверджує позивач, навіть при стягненні з відповідача аліментів у розмірі 1/3 від заробітної плати (доходу) на утримання його сина ОСОБА_7 та 1/6 від заробітної плати доходу) відповідача на утримання його доньки ОСОБА_8 в двічі перевищує прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений законодавцями у 2021 році.

Тобто, зараз матеріальне становище відповідача не погіршилося, він має стабільний і не мінливий заробіток, не скрутне матеріальне становище. Звернення до відповідача з цим питанням ні до чого не призвело. В добровільному поряду спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, які мають істотне значення.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Згідно ч. 1 ст. 184 якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час.

Сторони ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 січня 2013 року. Від цього шлюбу і спільного мешкання мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач раніше також перебував у першому шлюбі із ОСОБА_4 , від цього шлюбу він має доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судовим наказом Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2017 у справі № 201/17538/17 було вирішено стягувати аліменти з ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 в розмірі 1/4 частини заробітку боржника, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця від дня подання даної заяви до повноліття.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2018 року у справі № 201/2430/18 було вирішено: зменшити розмір аліментів, які були стягнуті з ОСОБА_2 , на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2013 року на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу (заробітку) платника аліментів, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до 1/6 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; зменшити розмір аліментів, які були стягнуті з ОСОБА_2 на підставі судового наказу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2017 року на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу і заробітку) платника аліментів, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до 1/6 частини заробітку, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини задоволено частково: стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , додаткові витрати у розмірі 400 (чотириста) гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

На даний час суттєво змінився стан здоров`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : з 2019 року відповідно до Посвідчення Серії НОМЕР_1 , виданого 11 березня 2019 року, ОСОБА_3 - є дитиною з інвалідністю. У зв`язку із вищезазначеним, а саме інвалідністю вказаної дитини, потреби та витрати на утримання, навчання та лікування ОСОБА_3 збільшилися, оскільки відповідно до висновків лікарів він потребує спеціального постійного лікування, реабілітації, корекції, патронажу, додаткових занять із психологом, дефектологом і логопедом тощо, санаторно- курортного лікування, а також придбання спеціального взуття.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет»: установити у 2021 році: прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2189 гривень, з 1 липня - 2294 гривні, з 1 грудня - 2393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень; працездатних осіб: з 1 січня - 2270 гривень, з 1 липня - 2379 гривень, з 1 грудня - 2481 гривня; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1934 гривні, а відповідно до ст. 7 ст. Закону України «Про державний бюджет» на 2022 рік: установити у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2393 гривні, з 1 липня - 2508 гривень, з 1 грудня - 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривня, з 1 грудня - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні; працездатних осіб: з 1 січня - 2481 гривня, з 1 липня - 2600 гривень, з 1 грудня - 2684 гривні, а тому враховуючи обставини матеріального становища і стану здоров`я позивача, обґрунтований, розумний, та справедливий розмір аліментів саме у розмірі заявлених та вже стягуваних аліментів, оскільки відповідно до закону загальний розмір аліментів на одну дитину 1/4 частина доходу відповідача, на двох 1/3 частина, на трьох і більше Ѕ.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Виконавчі провадження - ВП 55700146, щодо стягнення аліментів згідно виконавчого документа № 201/17538/17 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини до досягнення віку повноліття, ВП 57795217 - щодо стягнення додаткових витрат згідно виконавчого документа № 201/2430/18 на користь ОСОБА_1 в розмірі 400 грн. та ВП 45042952 - щодо стягнення аліментів згідно виконавчого документа № 203/4594/13 на користь ОСОБА_4 на утримання дитини до досягнення віку повноліття, перебувають на виконанні у Чечелівському відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Відповідно до довідки Чечелівського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 17 лютого 2022 року № 255, заборгованість зі сплати аліментів у відповідача відсутня.

До позовної заяви позивачкою ОСОБА_1 долучений розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, яка була нарахована, починаючи з 12 листопада 2020 року по 30 листопада 2021 року, в якому вказаний сукупний розмір заборгованості у розмірі 18604.73 грн.. При цьому, подаючи 28 грудня 2021 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву про збільшення розміру аліментів, позивачкою не зазначено у позові, що заборгованість по аліментам була відповідачем погашена повністю ще у листопаді 2021 року.

ОСОБА_1 у своєму позові про збільшення розміру аліментів, просить суд змінити розмір аліментів, які стягуються з відповідача на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2018 року на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини заробітку, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та просить збільшити розмір аліментів, які були стягнуті з нього на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2018 року на користь ОСОБА_1 на тримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини заробітку, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до 1/3 частини від усіх видів доходу (заробітку) платника аліментів, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що з 2019 року їх з відповідачем спільний син ОСОБА_7 , є дитиною з інвалідністю. Позивачка долучає індивідуальну програму реабілітації дитини з інвалідністю №5, затвердженої Комунальним некомерційним підприємством «Міська поліклініка №1» Дніпровської міської ради від 02 лютого 2021 року, виписку з історії розвитку сина ОСОБА_7 , видана Комунальним некомерційним підприємством «Міська поліклініка №1» Дніпровської міської ради від 25 серпня 2021 року.

З огляду на вищевказане, ОСОБА_1 зазначає, що потреби та витрати на утримання, навчання та лікування ОСОБА_7 значно збільшилися, оскільки відповідно до висновків лікарів, син потребує спеціального постійного лікування, реабілітації, корекції, патронажу, додаткових занять із психологом, дефектологом і логопедом тощо, санаторно-курортного лікування, а також придбання спеціального взуття.

Але, при цьому, докази, які б підтверджували, що витрати на утримання, навчання та лікування їх сина значно збільшилися, позивачкою до позовної заяви не додані. Документи, які підтверджують виконання індивідуальної програми реабілітації дитини- інваліда, довідки про надані реабілітаційні послуги та результати реабілітації, які видаються реабілітаційною установою одному з батьків чи законному представнику дитини, що передбачено постановою Кабінету Міністрів України №309 від 27 березня 2019 року «Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення реабілітації дітей з інвалідністю», а також лікарські виписки зі спеціалізованих медичних установ, в яких проходив лікування та реабілітацію син ОСОБА_7 , суду не надані.

Так саме, не надано суду документів щодо вартості процедур, які надавалися нашому сину ОСОБА_7 в період його лікування у спеціалізованих медичних закладах, а також не надано доказів, які підтверджують витрати, що були понесені позивачкою за проведення додаткових занять дитини із психологом, дефектологом і логопедом.

Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 11 березня 2019 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як дитині з інвалідністю, призначена державна соціальна допомога з 02 лютого 2021 року по 02 лютого 2023 року у сумі 1769 грн., яка призначається відповідно до Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2021 року № 79.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06 жовтня 2005 року № 2961-IV (зі змінами та доповненнями) передбачено, що державна типова програма реабілітації осіб з інвалідністю встановлює гарантований державою перелік послуг з реабілітації у сфері охорони здоров`я (узгоджених із Державним типовим планом реабілітації), психолого-педагогічної, професійної, трудової, фізкультурно-спортивної, побутової і соціальної реабілітації, технічних та інших засобів реабілітації, медичних виробів (медичних виробів), які надаються особі з інвалідністю, дитині з інвалідністю з урахуванням фактичних потреб, залежно від результатів реабілітаційного обстеження безоплатно або на пільгових умовах.

Нормами статті 18 вищевказаного Закону передбачено, що заклади охорони здоров`я проводять медичний огляд осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, які. проходять реабілітацію, моніторинг і корекцію стану здоров`я, здійснення лікувально-профілактичних заходів. Особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю, які проходять реабілітацію в реабілітаційних закладах державної і комунальної форм власності, надається безоплатне медичне обслуговування.

Особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю, які проходять реабілітацію в реабілітаційних закладах державної і комунальної форм власності, послуги психологічних служб надаються безоплатно. (Стаття 19 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні»),

Відповідно до статті 27 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» грошові компенсації особам з інвалідністю, на дітей з інвалідністю при реалізації індивідуальних програм реабілітації осіб з інвалідністю виплачуються у випадках, коли передбачений індивідуальною програмою реабілітації особи з інвалідністю і Державною типовою програмою реабілітації осіб з інвалідністю засіб або послуга реабілітації, які повинні бути надані особі з інвалідністю, дитині з інвалідністю безоплатно, не можуть бути надані чи якщо особа з інвалідністю (законний представник дитини з інвалідністю) придбала відповідний засіб або оплатила послугу за власний рахунок. Розміри грошових компенсацій особам з інвалідністю, на дітей з інвалідністю визначаються відповідно до вартості технічних та інших засобів та/або послуг реабілітації, медичних виробів, які повинні бути надані особі з інвалідністю, дитині з інвалідністю безоплатно або на пільгових умовах згідно з Державною типовою програмою реабілітації осіб з інвалідністю.

Відповідно до ч. З та ч. 4 ст. 40 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю послуги з фізкультурно-спортивної реабілітації реабілітаційними закладами державної і комунальної форм власності надаються безоплатно. Фізкультурно-спортивна реабілітація осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю здійснюється відповідно до їх індивідуальних програм реабілітації та супроводжується медичним спостереженням за ними.

Крім того, відповідно до частини 1 Загальної частини Порядку забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення і виплати грошової компенсації вартості за самостійно придбані технічні та інші засоби реабілітації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2012 року № 321 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14 квітня 2021 року № 362), передбачено, що цей Порядок визначає механізм: безоплатного забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення технічними та іншими засобами реабілітації: виплати особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю та іншим окремим категоріям населення грошової компенсації вартості за самостійно придбані технічні та інші засоби реабілітації (далі - компенсація); безготівкового перерахування коштів підприємствам, що виконали індивідуальні заявки осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення на виготовлення технічних та інших засобів реабілітації, надання послуг з їх ремонту.

Частиною 2 вказаного Порядку визначено, що до технічних та інших засобів реабілітації, якими забезпечуються особи з інвалідністю, діти з інвалідністю та інші окремі категорії населення, належать, зокрема, протезно-ортопедичні вироби, у тому числі ортопедичне взуття.

Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення реабілітації дітей з інвалідністю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 березня 2019 року № 309 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 2021 року № 30), визначено механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою «Реабілітація дітей з інвалідністю». Індивідуальна програма реабілітації є обов`язковою для виконання реабілітаційними установами згідно із статтею 23 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні».

Пунктом 4 вказаного Порядку передбачено, що Фонд (Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю) за погодженням із головним розпорядником бюджетних коштів розподіляє бюджетні кошти, що спрямовуються на надання реабілітаційних послуг дітям з інвалідністю (далі - діти), між регіональними органами, які розподіляють бюджетні кошти між місцевими органами пропорційно чисельності дітей, які перебувають у них на обліку та потребують реабілітаційних послуг відповідно до індивідуальних програм реабілітації.

Відповідно до пункту 11 зазначеного Порядку, відшкодування вартості реабілітаційних послуг для дітей здійснюється місцевими органами в межах бюджетних коштів шляхом їх безготівкового перерахування реабілітаційним установам як оплати за надані послуги відповідно до укладених договорів на підставі актів наданих послуг у розмірі, що не перевищує встановленої граничної вартості реабілітаційних послуг, а якщо вартість таких послуг є меншою від граничної, - у розмірі, що не перевищує фактичної вартості реабілітаційних послуг. Попередня оплата проводиться відповідно до законодавства.

Таким чином, під час реалізації індивідуальних програм реабілітації осіб з інвалідністю, реабілітаційні послуги надаються безоплатно, на пільгових умовах або з виплатою грошової компенсації вартості послуги.

Крім того, у позовній заяві ОСОБА_1 вказує на те, що станом на цей час суттєво змінився стан здоров`я сина ОСОБА_7 , що не було предметом розгляду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/2430/18. Але, як зазначено у рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2018 року у справі № 201/2430/18 - «З врахування того, що захворювання у ОСОБА_3 має довготривалий характер та дитина потребує постійної реабілітації та лікування суд вважає за доцільне стягнути з батька дитини - ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 400 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття». Таким чином, витрати на утримання сина ОСОБА_7 у зв`язку з його захворюванням, були предметом спору у вищезазначеній цивільній справі, наслідком чого судом було ухвалене рішення про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання сина ОСОБА_7 на потреби реабілітації та лікування, тому судом вже розглянуте питання щодо його участі у щомісячних витратах на реабілітацію та лікування сина у зв`язку з його захворюванням.

Статтею 185 СК України встановлено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Позивачка ОСОБА_1 також, посилаючись на ч. ч. 2, 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», зазначає, що із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків; за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків. Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

З огляду на вищезазначене, позивачкою ОСОБА_1 зроблено висновок про можливість стягнення аліментів на підставі ч. ч. 2, 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» у розмірі 50% від заробітку (доходу) платника аліментів.

Зроблений позивачкою висновок є невірним, оскільки вказана норма Закону України «Про виконавче провадження» застосовується у процесі виконання судового рішення про стягнення аліментів у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів. Вказаною нормою питання стягнення аліментів або визначення розміру аліментів, що підлягають стягненню, не регулюється. Позивачкою зазначено, що відповідно до Бюджетного кодексу України, на 2021 рік мінімальний прожитковий мінімум, що встановлений на працездатну особу, складає - 2 481 грн. з 01 грудня 2021 року, та вказано, що навіть при стягненні з відповідача аліментів у розмірі 1/3 частини від заробітної плати (доходу) на утримання сина ОСОБА_7 та 1/6 частини від заробітної плати (доходу) відповідача на утримання його доньки ОСОБА_8 , вдвічі перевищує прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законодавцями у 2021 році. При цьому, зазначаючи розмір мого доходу, позивачка не надає суду доказів щодо свого матеріального становища, про розмір заробітної плати, доходів, довідку про призначення та виплату державної соціальної допомоги дітям з інвалідністю, у той час як за змістом ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання.

Отже, оскільки рішенням суду з відповідача стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_7 , а також додаткові витрати, та заборгованість зі сплати аліментів у нього відсутня, свої обов`язки щодо утримання дитини він виконує.

У постанові Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20 (провадження № 61-7397св21), висловлена наступна правова позиція: «Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів».

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс 13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що за судовим рішеннями з нього стягуються аліменти на утримання матері та сина. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів».

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Також у листопаді 2020 року відповідач втратив роботу, тому сплачувати аліменти вчасно та у відповідності до виконавчих документів, не мав можливості. Його матеріальне становище погіршилося, він мав змогу сплатити аліменти на утримання дітей у розмірі 2000 грн. лише у січні та лютому місяцях 2021 року, в наслідок чого у нього виникла заборгованість зі сплати аліментів. З квітня по липень 2021 року відповідач працевлаштувався у ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС», де були стягнуті аліменти за два місяці. З 02 серпня 2021 року по теперішній час він працює водієм у ТОВ «АСТРЕЛЛА КЕШТАЛ». Заробітна плата, яка йому сплачується, є єдиним джерелом його доходів, з якої стягуються аліменти на утримання двох дітей та додаткові витрати на сина ОСОБА_7 .

Щоб погасити у повному обсязі заборгованість зі сплати аліментів, інші борги, що утворилися за час втрати роботи, 08 листопада 2021 року відповідач уклав договір позики терміном дії до 08 листопада 2022 року з ОСОБА_9 , яка передала йому у позику грошові кошти у розмірі 80 000 гривень. 19 листопада 2021 року на розрахунковий рахунок Чечелівського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на користь стягувана ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості зі сплати аліментів відповідачем були перераховані грошові кошти у розмірі 22 103.35 грн., а також на користь стягувана ОСОБА_4 - гроші кошти у розмірі 21 515.87 грн., а разом загальну суму 43 619.22 грн.

Розмір заробітної плати відповідача за січень місяць 2022 року (за вирахуванням податків) складає 12075 грн., з якої була утримана сума для сплати аліментів у розмірі 4 498.20 грн. Таким чином, за січень місяць 2022 року ним була отримана заробітна плата у розмірі 7 576.80 грн. З вказаної суми відповідач вимушений частково погашати позику, а решта грошових коштів, що залишається, витрачається ним на продукти харчування та товари першої необхідності. Нерухомого майна та автотранспортного засобу у власності він не має. Іншого доходу, окрім заробітної плати, не отримує.

Отже, щомісячний матеріальний дохід, який не покращився з моменту стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей, відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2018 року; відповідно до ст. 192 СК України, відсутні правові підстави для збільшення розміру аліментів.

Крім того, позивачка ОСОБА_1 у позовній заяві стверджує, що відповідач взагалі не приймає участі у вихованні їх сина ОСОБА_7 , відвідує дитину один раз на рік, але при цьому, сама ж позивачка чинить перешкоди йому у спілкуванні з сином ОСОБА_10 , не дозволяє відвідувати дитину, кожного разу вигадуючи неіснуючі причини. Під час зустрічей з дитиною, які відбуваються вкрай рідко, позивачка у присутності дитини усіляко намагається принизити, знецінити батька в очах дитини.

Таким чином, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2018 року про стягнення з відповідача аліментів на утримання двох дітей та додаткових витрат на сина ОСОБА_7 , було ухвалене у відповідності до норм ст. 182 СК України. При визначенні розміру аліментів судом були враховані всі обставини, що мають істотне значення, жодні обставини, передбачені ст. 182 СК України, не змінилися, у зв`язку з чим заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги є необгрунтованими.

Аліменти це кошти для утримання дитини, які закон зобов`язує платити одного з батьків неповнолітньоі? дитини. Аліменти на утримання дитини є гарантією виконання кожним з батьків свого обов`язку забезпечувати дитину, надавати і?и? можливість на користування всіма благами соціального забезпечення, належним харчуванням, житлом, розвагами, надати і?и? захист і піклування, які необхідні для і?і? благополуччя. При цьому, виходячи з положень чинного законодавства, доступ дитини до даних благ не залежить від перебування батьків у шлюбі. Аліменти є власністю самоі? дитини, а не батьків. Батьки лише отримують та використовують і?х від імені дітеи?.

Згідно з положеннями Сімеи?ного кодексу Украі?ни кошти на утримання дитини складаються із суми аліментів, які сплачуються щомісячно та сум додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностеи? дитини, необхідністю оздоровлення, тощо) (ст. 185 СК Украі?ни).

Додаткові витрати на дитину підлягають до сплати незалежно від вирішення питання про сплату аліментів на утримання дитини, відсутності вимог про сплату аліментів, припинення права на аліменти (ст.190 СК Украі?ни).

Також згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин належить до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Згідно з частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного Кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного становища, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, суд, встановивши всі фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, приходить до обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову про збільшення розміру аліментів, оскільки належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено погіршення його майнового стану, а наявність інших дітей, на користь яких за рішеннями судів стягуються чи не стягуються аліменти на їх утримання чи інш., не є безумовною підставою для зменшення чи збільшення розміру аліментів.

Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20) та від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20 (провадження № 61-1031св21).

Доводи позивач зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновком суду при стягненні аліментів щодо встановлених обставин справи.

За практикою ЄСПЛ врахування того, що слугує найкращим інтересам дитини, має вирішальне значення в кожній справі такого типу («Ельшольц проти Німеччини»). Наразі існує широкий консенсус на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси («Нойлінґер і Шурук проти Швейцарії»). При визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два фактори: по-перше, збереження її зв`язків з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, забезпечення її розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним («Мамчур проти України»).

В окремій думці у справі «М.С. проти України» суддя Карло Ранзоні наголошує, що, згідно з позицією ЄСПЛ, батьки повинні мати рівні права в спорах про опіку («Зоммерфельд проти Німеччини») і що найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків ( «Сахін проти Німеччини»).

У Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи «Рівність та спільна батьківська відповідальність: роль батьків» (Equality and shared parental responsibility: the role of fathers) № 2079 від 02 жовтня 2015 року Асамблея твердо висловила позицію, що саме розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи стосовно ролей жінок та чоловіків у сім`ї і є відображенням соціологічних змін, які відбулися протягом останніх 50 років. У зв`язку з цим, ОСОБА_11 закликала всіх її членів, зокрема і Україну, забезпечити законодавчими нормами та адміністративною практикою рівність прав батьків щодо їх дітей.

Велика Палата ВС у Постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц також відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

Частиною 1 статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обов`язків батьків.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів та збільшення розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про зміну розміру аліментів та збільшення розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітньої дитини в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 7, 141, 150, 155, 180, 182, 183, 184, 185, 192 Сімейного кодексу України, ст. 15, 16 ЦК України. ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів та збільшення розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя