ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/152/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/4368/21 Категорія: на ухвалу Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Вініченка Б.Б., Фетісової Т.Л.

секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

третя особа Мале приватне підприємство «Агропромресурси»;

особи, які подали апеляційні скарги ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Мале приватне підприємство «Агропромресурси», про визнання фраудаторних правочинів недійсними,

в с т а н о в и в:

05 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Мале приватне підприємство «Агропромресурси», про визнання фраудаторних правочинів недійсними.

Разом із позовною заявою ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив суд внести судову заборону відчуження на наступне майно:

?Житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 ;

?Земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,1528 га, кадастровий номер :01:002:0365, що розташована в АДРЕСА_2 ;

?Нежитлове приміщення магазину продовольчих товарів, що розташоване в АДРЕСА_3 (на сьогодні АДРЕСА_2 ), площею 69,3 кв.м.;

?Житловий будинок в АДРЕСА_4 ;

?Земельну ділянку кадастровий номер :01:002:0987, площею 0,31 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Заява обґрунтована тим, що недобросовісність дій відповідачів, обізнаність їх з наявними боргами у ОСОБА_2 змушує позивача звертатись із заявою про забезпечення позову, оскільки очевидно, що після відкриття провадження у справі ОСОБА_2 вплине на своїх близьких родичів відповідачів у справі та зможе безперешкодно відчужити все спірне майно у справі, оформивши ряд договорів про платне чи безоплатне їх відчуження на третіх осіб, чим буде порушено право позивача на ефективний судовий захист у даній справі.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 жовтня 2021 року заяву задоволено та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження на майно, а саме: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що на підставі договору дарування від 04 березня 2016 року належить ОСОБА_4 ; земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,1528 га, кадастровий номер :01:002:0365, що розташована в АДРЕСА_2 , що на підставі договору дарування від 18 березня 2016 року належить ОСОБА_4 ; нежитлового приміщення магазину продовольчих товарів, що розташоване в АДРЕСА_3 , площею 69,3 кв. м, що на підставі договору дарування зареєстрованого 16 січня 2020 року належить ОСОБА_3 ; житлового будинку в АДРЕСА_4 , що на підставі договору дарування належить ОСОБА_3 ; земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0987 площею 0,31 га., що знаходиться в с. Городецьке Уманського району Черкаської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка на підставі договору дарування від 16 січня 2020 року належить ОСОБА_3 , до набрання судовим рішенням по справі законної сили.

Ухвала суду обґрунтована тим, що з огляду на те, що предметом позову в даній справі є правова природа укладення договорів дарування та намір їх укладення, суд приходить до висновку про наявність реальної загрози утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у разі відчуження відповідачами належного їм майна, у зв`язку з чим суд вважав за необхідне забезпечити позов шляхом заборони відчуження майна переданого відповідачем ОСОБА_2 за договорами дарування.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу та просить скасувати ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 жовтня 2021 року та прийняти постанову про відмову у задоволенні клопотання про забезпечення позову.

У апеляційній скарзі вказує, що вона є власником нежитлового приміщення магазину продовольчих товарів, що розташоване в АДРЕСА_3 , площею 69,4 кв.м.; житлового будинку в АДРЕСА_4 , та земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0987, площею 0,31 га, що знаходиться в с. Городецьке, Уманського району Черкаської області.

Стверджує, що відповідач ОСОБА_2 не дарував їй вказане нерухоме майно на підставі договорів дарування від 16 січня 2020 року, як зазначено у заяві про забезпечення позову. Вказані договори дарування укладені із іншою особою ОСОБА_5 , а договорів дарування від 16 січня 2020 року, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не існує.

Вважає, що суд першої інстанції вирішив застосувати заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження на належне їй майно, набуте за правочинами, які не є предметом позову у даній справі.

Вказує, що зазначення в оскаржуваній ухвалі суду про дослідження судом документів, доданих до заяви про забезпечення позову і змісту та вимог позовної заяви, не відповідає дійсним обставинам, оскільки до заяви про забезпечення позову заявником не додано жодних документів.

Скаржник зазначає, що ухвала Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 жовтня 2021 року постановлена без з`ясування обставин, на які позивач посилався в клопотанні про забезпечення позову, як на підставу для своїх вимог, оскільки такі обставини не були підтверджені відповідними доказами.

Звертає увагу, що суд не зазначив, на підставі яких саме доказів суд пересвідчився в тому, що між сторонами дійсно виник спір (чи укладалися взагалі договори дарування між ОСОБА_2 та іншими відповідачами) та на підставі яких саме доказів суд прийшов до висновку, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Також вважає, що ринкова вартість трьох житлових будинків, двох земельних ділянок та магазину, значно перевищує суму боргу, про яку вказує позивач у заяві, а тому накладення заборони відчуження на вказані в ухвалі суду об`єкти нерухомості не є спів мірним з правом чи законним інтересом, за захистом яких Роговий С.С. звернувся до суду.

Крім того, вказує, що в порушення вимог ч. 10 ст. 153 ЦПК України судом розглянуто клопотання про забезпечення позову, до якого не долучено документи, що підтверджують сплату судового збору та постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права.

ОСОБА_4 також подав апеляційну скаргу та ухвалу суду та просить скасувати ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 жовтня 2021 року та прийняти постанову про відмову у задоволенні клопотання про забезпечення позову.

У апеляційній скарзі, крім обставин, викладених у апеляційній скарзі ОСОБА_3 , вказує, що у клопотанні про забезпечення позову від 05 жовтня 2021 року зазначено, що 18 березня 2016 року відповідач ОСОБА_2 уклав договір дарування житлового будинку, та що позивачем подано позовну заяву, у якій він просить суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 18 березня 2016 року, який знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер 0:01:002:0365.

Зазначає, що договору дарування житлового будинку від 18 березня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , про який вказує позивач, не існує, а право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 , зареєстроване за ОСОБА_4 14 квітня 2020 року після закінчення будівництва.

Вважає, що в результаті накладення ухвалою суд першої інстанції заборони відчуження земельної ділянки кадастровий номер 0:01:002:0365, безпідставно обмежено право власності ОСОБА_4 в частині розпорядження житловим будинком, який знаходиться на даній земельній ділянці.

Відзиви на апеляційні скарги до апеляційного суду не надходили.

Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, учасники справи в судове засідання не з`явились, що відповідно до статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

11 січня 2022 року до апеляційного суду надійшла заява представника позивача адвоката Прудивуса М.А., в якій він вказав, що за повідомленням апеляційного суду від 10 січня 2022 року представнику позивача не буде забезпечено проведення засідання суду, призначене на 11 січня 2022 року, в режимі відеоконференції, а через погодні умови та зайнятість на вказану дату в інших судових засіданнях він не має змоги прибути в судове засідання до м. Черкаси. Тому просив відкласти апеляційний розгляд справи на іншу дату; відмовити у задоволенні апеляційних скарг, залишити судове рішення про забезпечення позову в силі та роз`яснити право відповідачам на подання заяви про скасування вжитих судом заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Згідно із матеріалами справи представник позивача ОСОБА_6 не звертався до апеляційного суду із клопотанням про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, жодних ухвал про відмову у задоволенні такого клопотання адвоката Прудивуса М.А. матеріали справи не містять.

Доказів зайняття адвоката Прудивуса М.А. в інших судових засіданнях 11 січня 2022 року, про що він вказує у заяві, адвокатом не надано.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що наведені представником позивача адвокатом Прудивусом М.А. причини неявки в судове засідання не є поважними.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із матеріалами справи ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Мале приватне підприємство «Агропромресурси», про визнання фраудаторних правочинів недійсними, в якому просив суд визнати недійсними:

?договір дарування від 04 березня 2016 року житлового будинку в АДРЕСА_1 , укладений між боржником ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Карайкоза Г.І.;

?договір земельної ділянки від 18 березня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Роголь Г.І. (на сьогодні ОСОБА_7 ), для будівництва та обслуговування житлового будинку, господраьских будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,1528 га, кадастровий номер :01:002:0365, що розташована в АДРЕСА_2 , укладений між боржником ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ;

?договір дарування нежитлового приміщення магазину продовольчих товарів від 16 січня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Карайкоза Г.І., укладений між боржником ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , розташований по АДРЕСА_3 , площею 69,3 кв.м.;

?договір дарування від 16 січня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Карайкоза Г.І., укладений між боржником ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , житлового будинку в АДРЕСА_4 ;

?договір дарування від 16 січня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Карайкоза Г.І., укладений між боржником ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:0987, площею 0,31 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Підставою позову ОСОБА_1 вказував, що відповідач ОСОБА_2 має перед ним заборгованість за договором позики в розмірі 160 000 доларів США, та із дати виникнення прострочення повернення коштів відповідач вчиняв дії із безоплатної передачі свого майна на користь близьких родичів та інших кредиторів, зокрема укладав зазначені вище договори дарування нерухомого майна.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що предметом позову є правова природа укладення договорів дарування та намір їх укладення, а тому існує загроза утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог.

Колегія судів не може повністю погодитись із такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною другою статті 149 ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що підставою для забезпечення позову має слугувати обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Забезпечення позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Верховним Судом в постанові від 16 серпня 2018 року у справі №910/1040/18 вказано на те, що оскільки позивач звернувся до суду з позовом немайнового характеру, у зв`язку з чим судове рішення у разі задоволення позову не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку судом не досліджується така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а повинна враховуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У Постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 263/14171/19 в черговий раз звернута увага на те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також убезпечення від спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для забезпечення позову ОСОБА_1 шляхом заборони відчуження житлового будинку по АДРЕСА_1 , власником якого на підставі договору дарування від 04 березня 2016 року є ОСОБА_4 ; а також земельної ділянки площею 0,1528 га, кадастровий номер :01:002:0365, розташованої по АДРЕСА_2 , власником якої на підставі договору дарування від 18 березня 2016 року є ОСОБА_4 .

Так, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру нерухомого майна, отриманої апеляційним судом, вказане майно набуте відповідачем ОСОБА_4 на підставі договорів дарування, укладених із відповідачем ОСОБА_2 , які є предметом позову ОСОБА_1 . Доказів на спростування вказаної інформації відповідачами не надано.

Отже, з приводу вказаного нерухомого майна існує спір між сторонами справи та невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Разом з тим суд першої інстанції не встановивши всіх обставин справи, необґрунтовано вжив заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження: нежитлового приміщення магазину продовольчих товарів, що розташоване в АДРЕСА_3 , площею 69,3 кв. м, що на підставі договору дарування зареєстрованого 16 січня 2020 року належить ОСОБА_3 ; житлового будинку в АДРЕСА_4 , що на підставі договору дарування належить ОСОБА_3 ; земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0987 площею 0,31 га., що знаходиться в с. Городецьке Уманського району Черкаської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка на підставі договору дарування від 16 січня 2020 року належить ОСОБА_3 .

Так, згідно із наданими ОСОБА_3 копіями договорів дарування від 16 січня 2020 року ОСОБА_3 набула право власності на вказане майно на підставі договорів дарування, укладеними із ОСОБА_5 , а не із ОСОБА_2 , як вказував позивач. Доказів існування інших договорів дарування зазначеного майна від 16 січня 2020 року, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , матеріали справи не містять.

При цьому ОСОБА_5 не є учасником справи, до неї не пред`явлено жодної позовної вимоги та договори дарування зазначеного вище нерухомого майна, укладені між нею та відповідачем ОСОБА_3 , не оскаржуються позивачем.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було належним чином перевірено обставини, викладені позивачем у заяві про забезпечення позову, та помилково накладено заборону на відчуження нерухомого майна, належного відповідачу ОСОБА_3 на підставі правочинів, які не є предметом розгляду позову ОСОБА_1 .

Посилання скаржників на те, що судом першої інстанції в порушення вимог ч. 10 ст. 153 ЦПК України розглянуто клопотання про забезпечення позову, до якого не долучено документи, що підтверджують сплату судового збору та постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, відповідно до положень статті 376

ЦПК України не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Твердження в апеляційній скарзі ОСОБА_4 про те, що в результаті накладення ухвалою суд першої інстанції заборони відчуження земельної ділянки кадастровий номер 0:01:002:0365, безпідставно обмежено його право власності в частині розпорядження житловим будинком, який знаходиться на даній земельній ділянці, не є підставою для скасування заходів забезпечення позову в цій частині, оскільки судом встановлено необхідність вжиття таких заходів.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про застосування заходів забезпечення позову та заборони відчуження нерухомого майна, з приводу якого існує спір між сторонами.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слід задовольнити частково, ухвалу суду першої інстанції змінити, скасувавши її в частині накладення заборони відчуження: нежитлового приміщення магазину продовольчих товарів, що розташоване в АДРЕСА_3 , площею 69,3 кв. м, що на підставі договору дарування зареєстрованого 16 січня 2020 року належить ОСОБА_3 ; житлового будинку в АДРЕСА_4 , що на підставі договору дарування належить ОСОБА_3 ; земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0987 площею 0,31 га., що знаходиться в с. Городецьке Уманського району Черкаської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка на підставі договору дарування від 16 січня 2020 року належить ОСОБА_3 . Прийняти в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом заборони відчуження вказаного майна. В решті ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись статтями 374, 376, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 жовтня 2021 року змінити, скасувавши її в частині вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження: нежитлового приміщення магазину продовольчих товарів, що розташоване в АДРЕСА_3 , площею 69,3 кв. м, що на підставі договору дарування зареєстрованого 16 січня 2020 року належить ОСОБА_3 ; житлового будинку в АДРЕСА_4 , що на підставі договору дарування належить ОСОБА_3 ; земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0987 площею 0,31 га., що знаходиться в с. Городецьке Уманського району Черкаської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка на підставі договору дарування від 16 січня 2020 року належить ОСОБА_3 . Прийняти в цій частині нове рішення.

Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Прудивуса Миколи Анатолійовича про забезпечення позову шляхом заборони відчуження: нежитлового приміщення магазину продовольчих товарів, що розташоване в АДРЕСА_3 , площею 69,3 кв. м, що на підставі договору дарування зареєстрованого 16 січня 2020 року належить ОСОБА_3 ; житлового будинку в АДРЕСА_4 , що на підставі договору дарування належить ОСОБА_3 ; земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0987 площею 0,31 га., що знаходиться в с. Городецьке Уманського району Черкаської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка на підставі договору дарування від 16 січня 2020 року належить ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді