ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 6/753/441/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2022 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючої судді Заставенко М.О.,

з секретарем судового засідання Проценко Я.Б. ,

заявника (боржник) ОСОБА_1

представника заявника (боржника) Адоніна В.В,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві заяву ОСОБА_2 , подану в інтересах ОСОБА_1 , про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 , в особі адвоката Адоніна В.В., звернулася в Дарницький районний суд м. Києва із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Заява мотивована тим, що 25.10.2016 головним державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Білан Ю.С. відкрито виконавче провадження № 52731507 щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого Яворівським районним судом Львівської області від 05.06.2016 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми боргу за договором позики в розмірі 971 884,32 грн., суму 3% річних в розмірі 28 316,57 грн. та судового збору в розмірі 3 654,00 грн., а всього 1 003 854,89 грн. 15.07.2017 ухвалою Дарницького районного суду м. Києва ОСОБА_1 тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до моменту фактичного виконання своїх зобов`язань перед ОСОБА_3 . Заявниця вважає, що вказане тимчасове обмеження підлягає скасуванню, оскільки до моменту постановлення вказаної ухвали державні виконавця п`ять разів зверталися до суду з поданням про тимчасове обмеження заявниці у праві виїзду за межі України і тільки з шостої спроби виконавцеві вдалося переконати суд в застосуванні такого обмеження. Ухвала суду обґрунтована невжиттям боржницею заходів щодо виконання рішення за рахунок належного їй майна і доходів. Однак у 2017 році не було доказів саме свідомого ухилення від виконання зобов`язань, а виконавцем не було вжито жодних заходів виконання рішення суду в межах наданих Законом повноважень, крім направлення запитів про з`ясування майнового стану боржника. Застосоване судом обмеження жодним чином не сприяє швидкому та ефективному виконанню рішення суду. З грудня 2018 року із заробітної плати ОСОБА_1 здійснюються відрахування в рахунок погашення боргу, та станом на 24.02.2022 нею сплачено на користь стягувача 124 453,00 грн. Наразі в матеріалах виконавчого провадження відсутні докази свідомого ухилення заявниці від виконання виконавчого листа. При застосуванні до заявниці тимчасового обмеження не існувала обґрунтована виправданість втручання в її права, а на даний час співмірність такого втручання порушує справедливий баланс між правами та публічним інтересом. ОСОБА_1 має міцні родинні та соціально-економічні зв`язки в Україні. Перебуває у шлюбі з 1991 року із ОСОБА_4 , має двох дітей - доньку ОСОБА_5 , 1992 р.н., та сина ОСОБА_6 , 1993 р.н. З 2011 року по теперішній час працює в ТОВ «Системні маркетингові дослідження» на посаді генерального директора. ЇЇ чоловік, донька та дружина сина також працюють в ТОВ «Системні маркетингові дослідження». З часу повномасштабного вторгнення в Україну, вказані члени родини ОСОБА_1 не виїжджали за межі України, оскільки пов`язані міцними соціально-економічними зв`язками. Однак з 24.02.2022 діяльність ТОВ «Системні маркетингові дослідження» потерпає від значних економічних проблем. Така ситуація вимагає пошуку нових ринків для підтримання діяльності товариства. Завдяки дистанційним перемовинам, заявниці вдалося зацікавити до співпраці деякі іноземні компанії, яку запрошували ОСОБА_1 для співпраці в сфері фармацевтичних послуг та відвідування офісів в країнах їх дислокації. Таким чином, укладення на співпраця з новими контрагентами може позитивно вплинути на погашення заборгованості.

Боржник ОСОБА_1 та її представник у судовому засіданні подану заяву підтримали, просили суд її задовольнити та скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду боржниці за кордон.

Державний виконавець та стягувач для розгляду заяви в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

Вислухавши пояснення боржниці та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити за наступних підстав.

25.10.2016 головним державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Білан Ю.С. відкрито виконавче провадження № 52731507 щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого Яворівським районним судом Львівської області від 05.06.2016 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми боргу за договором позики в розмірі 971 884,32 грн., суму 3% річних в розмірі 28 316,57 грн. та судового збору в розмірі 3 654,00 грн., а всього 1 003 854,89 грн.

15.07.2017 ухвалою Дарницького районного суду м. Києва ОСОБА_1 тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до моменту фактичного виконання своїх зобов`язань.

Як зазначила в судовому засіданні ОСОБА_1 вказану ухвалу суду вона не оскаржувала, так як на час її винесення погодилася з рішенням суду.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність вимог заяви, суд приймає до уваги те, що згідно із ч. 5 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

При цьому, стаття 441 ЦПК України не визначає умов (підстав), за наявності яких суд скасовує тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Разом з тим, за змістом ч. 1 та ч. 3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення, що примусово виконується у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

З матеріалів справи вбачається, що боржницею у період з грудня 2018 року по 24.02.2022 сплачено на користь стягувача лише 124 453,00 грн., таким чином рішення Яворівського районного суду Львівської області не виконане, виконавче провадження згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень не закінчене, та зворотнього матеріали справи не містять.

Посилання ОСОБА_1 на те, що до моменту постановлення ухвали суду про тимчасове обмеження її у праві виїзду за межі України державні виконавця п`ять разів зверталися до суду з аналогічними поданнями, однак отримували відмову у їх задоволенні, суд не приймає до уваги, оскільки державний виконавець не обмежений у кількості звернень до суду з приводу застосування заходів забезпечення виконання судового рішення і наявність чи відсутність підстав для такого застосування визначається судом у кожному конкретному випадку станом на час звернення.

Посилання заявниці, що в межах виконавчого провадження здійснюється часткова сплата боргу і відсутні підстави стверджувати про її ухилення від виконання рішення суду, як на підставу скасування обмежувального заходу, суд вважає помилковими, оскільки згідно виконавчого листа розмір боргу, який підлягає сплаті становить 1 003 854,89 грн., водночас боржником з моменту відкриття виконавчого провадження у 2016 року по 24.02.2022 сплачено лише 124 453,00 грн., що є очевидно неспівмірним із загальним розміром боргу та не свідчить про його належне виконання.

Щодо посилань про те, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Аналогічні приписи містяться у ст.313 ЦК України, згідно якої фізична особа має право на свободу пересування та має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Згідно п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий … розгляд його справи упродовж розумного строку … судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ст.6 Конвенції гарантує справедливий судовий розгляд не тільки відповідачу (боржнику), а й іншій стороні - позивачу (стягувачу), в тому числі при вирішенні питання про встановлення обмежень у випадку невиконання судового рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права позивача (стягувача) на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення ст.6 Конвенції, зазначає, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін, а тому виконання рішення, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» («Горнсбі проти Греції»).

Окрім того, існування боргу, який підтверджений остаточним судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення постановлене, підгрунтя для «законного сподівання» на виплату цього боргу і становить «майно» цієї особи у розумінні ст.1 Першого протоколу Конвенції, а відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, ухваленого на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, передбачене ст.1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справах: «Агрокомплекс проти України», «Іванов проти України»).

Водночас свобода пересування особи гарантована ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист правлюдини і основоположних свобод, відповідно до положень ч.2 якої кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Разом з тим, ч.3 вказаної статті передбачено, що на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) ЄСПЛ підсумував принципи, з урахуванням яких має відбуватися оцінка правомірності вжиття заходів щодо обмеження свободи пересування особи у зв`язку з неоплаченими боргами, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має грунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, бути пропорційним меті його застосування, тобто знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом.

При цьому у п.49 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів. Аналогічні висновки викладені у рішеннія ЄСПЛ від 13 листопада 2003 року у справі «Напияло проти Хорватії» п.п.78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (справа «Луордо проти Італії» п.96, справа «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» п.35, справа «Рінер протии Болгарії» п.121, справа «Стецов проти України п.32).

Отже, ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права на свободу вільного пересування лише у відповідності із законом і в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

Тобто, для втручання у право боржника на свободу вільного пересування необхідно дотриматися розумного балансу (пропорційності) між правами боржника щодо вільного пересування та правами стягувача на остаточне виконання судового рішення і його правами на борг як на його майно.

В даному випадку з урахуванням встановлених обставин втручання у право боржниці ОСОБА_1 на свободу вільного пересування очевидно та поза всяким розумним сумнівом є таким, що здійснюється у відповідності із законом, тобто у відповідності із п.19 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.441 ЦПК України, та з метою захисту прав та інтересів стягувача ОСОБА_3 .

Окрім того, таке втручання є пропорційним переслідуваній меті, оскільки як вище вказувалося по-перше, наявні докази про свідоме ухилення боржника від виконання судового рішення, по-друге, необхідність вжиття такої юридичної санкції як тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, встановлено ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15.09.2017, яка не змінена та не скасована.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що доводи заяви не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, та судом не встановлено підстав та обставин, з якими закон пов`язує можливість скасування заборони виїзду за межі України, суд вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 1, 10, 11 - 13, 18, 19, 23, 42, 43, 48, 49, 76 - 81, 89, 158, 247, 258 -260, 441 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 , поданої в інтересах ОСОБА_1 , про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Суддя Заставенко М.О.

Повний текст ухвали складено 27.10.2022.