ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1145/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/8458/19 Категорія: 306010000 Позарецька С.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Зінченко Ю.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

представник позивача ОСОБА_2 ;

відповідач ОСОБА_3 ;

представник відповідача ОСОБА_4 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_3 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 16 квітня 2019 року в Черкаському інституті пожежної безпеки імені Героїв Чорнобиля НУЦЗ України відбулася презентація автобіографічної книги «Доля. Вогнеборець. Спогад.», автором якої є ОСОБА_3 .

На сторінках даної книги, автор публічно висвітлює неправдиву інформацію, яка не відповідає дійсності, є недостовірною та принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Дана книга є загальнодоступною на всій території держави, її тираж 200 примірників і вона є в загальному доступі для суспільства. Внаслідок цього, дана неправдива інформація про те, що позивач, начебто, «злочинець», стала відомою його друзям, знайомим, людям, з якими він працював та працює, а також колишнім курсантам, яких він навчав та їхнім батькам, жителям міста Черкаси, які обирали позивача депутатом Черкаської міської ради 4, 5, 6-го скликань.

Позивач є публічною людиною.

Вказує, що він ніколи в житті не притягувався до кримінальної відповідальності, жодними спецслужбами не розслідувалися справи відносно нього з приводу незаконного використання бюджетних коштів. Ніхто із знайомих позивача, колег, друзів, дітей та батьків, з якими він працював як тренер, викладач, жодного разу не ставили під сумнів його репутацію, а тим паче, щоб він був причетний до якихось неправомірних діянь. За все своє життя він характеризується як порядна людина, яка має чисельні нагороди та відзнаки МВС, МНС, Міністерства освіти України та Ради національної безпеки і оборони України.

Інформація, поширювана щодо нього відповідачем, по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення ним загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, та такою, що порушує його немайнові права; по-друге не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Поширення окресленої інформації порушує немайнові права позивача на честь, гідність та ділову репутацію. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе та ганебне ставлення відповідача до позивача, що, в свою чергу, впливає на зниження цінності особи позивача. Також поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих, порушивши його честь, а також і авторитет Черкаського інституту пожежної безпеки імені Героїв Чорнобиля НУЦЗ України.

Позивач вважав, що поширенням недостовірної інформації щодо нього, відповідачем було завдано шкоди його немайновим інтересам, порушивши його гідність, честь та ділову репутацію.

Посилаючись на ст. 23 ЦК України, вважає, що сума у 60000,00 грн. є мінімальною для відшкодування його душевних страждань, а відтак, - є розумною та справедливою.

Враховуючи наведене, позивач просив суд:

- визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, яка викладена в книзі «Доля. Вогнеборець. Спогад.» на сторінці 70 (автором якої є ОСОБА_5 ): «Пригадую, як одного разу ввечері мене розшукував начальник місцевого УВС, генерал - лейтенант міліції ОСОБА_6 і розповів про таке, що на доказ протиправної діяльності ОСОБА_7 зібрано купу матеріалів. Одне моє слово - і цього молодика чекала кримінальна відповідальність, та я вже його захистив. Це не був одиночний випадок. Далі вже спецслужби розслідували справу незаконного використання бюджетних коштів під час змагань у Криму. Та це була звичайна, повсякденна діяльність...»;

- визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, яка викладена в книзі «Доля. Вогнеборець. Спогад.» на сторінці 69 (автором якої є ОСОБА_5 ): «А от такий популярний у молоді волейбол шкутильгав на обидві. Причина цього крилася в амбіціях тренера й відповідального за цей вид спорту ОСОБА_7 , що зводилася до залагодження особистих проблем, яких він мав чимало.»;

- заборонити поширювати книгу «Доля. Вогнеборець. Спогад.» (автором якої є ОСОБА_5 ), а тираж цієї книги вилучити з метою його знищення;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 100000,00 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 червня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, інформацію, яка викладена в книзі «Доля. Вогнеборець. Спогад.» на сторінці 70 (автором якої є ОСОБА_5 ), а саме: «Пригадую, як одного разу ввечері мене розшукував начальник місцевого УВС, генерал - лейтенант міліції ОСОБА_6 і розповів про таке, що на доказ протиправної діяльності ОСОБА_7 зібрано купу матеріалів. Одне моє слово - і цього молодика чекала кримінальна відповідальність, та я вже його захистив. Це не був одиночний випадок. Далі вже спецслужби розслідували справу незаконного використання бюджетних коштів під час змагань у Криму. Та це була звичайна, повсякденна діяльність...».

Визнано недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, інформацію, яка викладена в книзі «Доля. Вогнеборець. Спогад.» на сторінці 69 (автором якої є ОСОБА_5 ), а саме: «А от такий популярний у молоді волейбол шкутильгав на обидві. Причина цього крилася в амбіціях тренера й відповідального за цей вид спорту ОСОБА_7 , що зводилася до залагодження особистих проблем, яких він мав чимало.».

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн. (десять тисяч грн.) 00 коп.

В іншій частині відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване тим, що позивачем доведено факт завдання йому відповідачем моральних страждань, переживань з приводу розповсюдження недостовірної інформації негативного характеру, які викладені у книзі, що призвело до порушення прав ОСОБА_1 на повагу до його честі, гідності і ділової репутації.

На думку суду, в частині визначення розміру моральної шкоди позов підлягає до часткового задоволення на суму 10000 грн., який є справедливим, розумним і виваженим.

Що стосується позовних вимог про заборону поширення указаної книги та вилучення її тиражу з метою знищення, то в цій частині вони не підлягають до задоволення, оскільки, зважаючи на розповсюдження, яке книга вже набула на час вирішення справи, подальша, після цього заборона поширення (розповсюдження) її примірників не зможе досягнути тієї мети, яка могла б виправдати таке обмеження свободи слова.

Крім того, суд врахував, що у спірних висловлюваннях щодо подій, які мають винятковий характер, автор наводив інформацію про позивача, як про особу, про моральні якості, певні обставини та з приводу висвітлення його діяльності. При цьому, захист порушеного права позивача не обмежується єдиним способом, а саме щодо заборони відповідачу розповсюджувати (поширювати) книгу. Захист честі і гідності в такому випадку може бути реалізовано шляхом надання іншої точки зору, наприклад у спосіб реалізації права на відповідь, але такі позовні вимоги пред`явлені не були.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 червня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

В апеляційній скарзі вказує, що експертиза, на висновки якої посилається суд в оскаржуваному рішенні, містить недоречності, що суперечить загальним правилам лінгвістики. Після дослідження її в судовому засіданні, встановлено наявність значних недоліків як в описовій частині, так і в самих висновках.

Однак, докази на підтвердження неправильності висновків експерта, судом першої інстанції взято до уваги не було та повернуто відповідачу без поновлення строку на їх подачу.

Стверджує, що в тексті на сторінках 69-70 зі спогадів ОСОБА_3 є маркер суб`єктивної модальності, а отже вірогідність повідомлюваного лише можлива, а не стверджувальна, як про це у своєму висновку зазначає експерт. Автор лише переповідає відомі йому факти, які йому стали відомі від іншої особи, однак не стверджує ні про протиправну діяльність ОСОБА_1 , ні про його кримінальну відповідальність.

Також судом при розгляді справи не враховано те, що вказана книга по назві видання і по змісту жанрового сенсу є мемуарним виданням, що виключає будь-яку відповідальність автора за викладені ним факти, тим більше що вони в першу чергу стосуються його особисто.

Оскільки дана книга є у жанровому сенсі не літературно-художнім виданням, а мемуарним виданням, а тому автор книги має право на власне трактування подій чи власні судження про осіб, тим паче з якими він мав службові стосунки, якщо навіть вони їм не подобаються.

Вважає, що оскільки ОСОБА_1 був посадовою особою Черкаського інституту пожежної безпеки імені Героїв Чорнобиля Національного університету цивільного захисту України, займався політичною та громадською діяльністю, межі критики щодо нього значно ширші порівняно з іншими громадянами, до чого він і повинен бути готовим, займаючись відповідною діяльністю.

Придніпровський районний суд м. Черкаси, приймаючи оскаржуване рішення, не звернув уваги на дану обставину та ухвалив незаконне рішення.

Відповідачем написана та видана друком автобіографічна книга «Доля. Вогнеборець. Спогад.», де він описав деякі епізоди свого життєвого шляху, своє становлення як людини, з ким служив, мав справу, про деякі стосунки з керівниками, друзями та з тими, з ким довелось йому працювати.

В цій книзі виклав ті думки, які йому запам`яталися. Нікого не бажав образити, а тим більше принизити честь та гідність.

Вважає, що твердження позивача про те, що поширенням такої інформації було створено негативну оцінку його особистості в очах оточуючих та порушив його честь та гідність є його особистим судженням, яке нічим не підтверджується.

Вказує, що позивач не надав ніяких доказів на підтвердження обставин щодо протиправних дій відповідача по відношенню до нього, які давали б підстави вважати, що була заподіяна моральна шкода і в розмірі, який був визначений у позові чи судом.

Зазначає, що відповідачем за час розгляду справи понесено витрат за надання правничої допомоги в розмірі 20000,00 грн.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Конституцією України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Згідно зі статтею 277 ЦК України і статтею 10 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Аналогічна правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 757/33799/15-ц.

28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії» Європейський суд із прав людини наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: І) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є автором книги «Доля. Вогнеборець. Спогад.» (Черкаси, 2019, видавець ОСОБА_8 , тираж 200 примірників), в якій висвітлені (стор.70) такі рядки: «Пригадую, як одного разу ввечері мене розшукував начальник місцевого УВС, генерал-лейтенант міліції ОСОБА_6 і розповів про таке, що на доказ протиправної діяльності ОСОБА_7 зібрано купу матеріалів. Одне моє слово - і цього молодика чекала кримінальна відповідальність, та я вже його захистив. Це не був одиночний випадок. Далі вже спецслужби розслідували справу незаконного використання бюджетних коштів під час змагань у Криму. Та це була звичайна, повсякденна діяльність...», а також висвітлені (стор.69) такі рядки: «А от такий популярний у молоді волейбол шкутильгав на обидві. Причина цього крилася в амбіціях тренера й відповідального за цей вид спорту ОСОБА_7 , що зводилася до залагодження особистих проблем, яких він мав чимало.».

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 стверджував, що указана на сторінках 69-70 даної книги інформація є недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до гідності, честі та недоторканість ділової репутації.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, зокрема висновок експерта за результатами проведення судової лінгвістичної (сематико-текстуальної) експертизи №19918/20-39 від 23 квітня 2021 року, дійшов висновку про те, що вона викладена у формі твердження про факти.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Так, на сторінці 70 книги «Доля. Вогнеборець. Спогад» зазначено «Пригадую, як одного разу ввечері мене розшукував начальник місцевого УВС, генерал - лейтенант міліції ОСОБА_6 і розповів про таке, що на доказ протиправної діяльності ОСОБА_7 зібрано купу матеріалів. Одне моє слово - і цього молодика чекала кримінальна відповідальність, та я вже його захистив.»

З наведеного вище вбачається, що автор книги ОСОБА_3 ділиться з читачами спогадами зустрічі чи розмови з ОСОБА_9 та розповіддю останнього, а не стверджує про відомі йому факти.

Апеляційний суд вважає, що переказані зі слів іншої особи спогади не можуть бути визначені судом як ствердженням про відомі ОСОБА_3 факти.

Надалі, на сторінці 70 цієї книги зазначено «Це не був одиночний випадок. Далі вже спецслужби розслідували справу незаконного використання бюджетних коштів під час змагань у Криму. Та це була звичайна, повсякденна діяльність...».

На думку колегії суддів, дана фраза не містить посилання щодо причетності як самого ОСОБА_1 до таких правопорушень, так і інших осіб, а лише повідомляє про розслідування факту незаконного використання бюджетних коштів під час змагань у Криму.

Інформація стосується невизначеного кола осіб, не містить прізвищ, тобто не може трактуватися, як обвинувачення саме ОСОБА_1 у протиправній діяльності.

На сторінці 69 книги «Доля. Вогнеборець. Спогад» вказано «А от такий популярний у молоді волейбол шкутильгав на обидві. Причина цього крилася в амбіціях тренера й відповідального за цей вид спорту ОСОБА_7 , що зводилася до залагодження особистих проблем, яких він мав чимало.».

Колегія суддів вважає, що фраза на сторінці 69 книги має оціночний характер, є суб`єктивною думкою автора, його особистим поглядом на певні події та виражає ставлення ОСОБА_3 до змісту висловленої ним думки, тобто є судженням автора.

Указана фраза не може бути недостовірною або такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію, інформацією, що підлягає судовому захисту шляхом її спростування, згідно визначеного ст. 277 ЦК України порядку, оскільки оцінити правдивість чи правильність оціночного судження будь-яким шляхом неможливо.

Колегія суддів враховує, що інформація, поширена відповідачем на сторінці 69 книги, автором якої він є, надана як його особиста критика тренерської діяльності ОСОБА_1 .

За змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.

За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Таким чином, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції.

Тому дане висловлювання не може бути предметом судового доказування.

Також, апеляційний суд враховує, що у висновку експерта за результатами проведення судової лінгвістичної (сематико-текстуальної) експертизи № 19918/20-39 від 23 квітня 2021 року надана правова оцінка висловленій відповідачем інформації, що належить до виключної компетенції суду. Крім того, здійснення висновку щодо наявності в поширеній інформації оціночних суджень чи фактичних тверджень покладається лише на суд.

Надаючи оцінку висновку експертизи з точки зору його допустимості, суд виходить з приписів статей 78, 89 ЦПК України, згідно з якими суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Висновок експертизи для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК Кодексу.

Відповідно до стаття 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Аналізуючи фрази на сторінках 69-70 книги «Доля. Вогнеборець. Спогад», оцінюючи указаний висновок експерта, враховуючи національне законодавство та практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів відноситься критично до даного висновку експерта, тому наявні підстави для відхилення указаного доказу.

Крім того, при зверненні в суд з позовом, позивач вказує на те, що він є публічною особою.

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи в будь-якій іншій галузі). Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 757/33799/15-ц.

Оскільки ОСОБА_1 обіймав керівні посади в Черкаському інституті пожежної безпеки імені Героїв Чорнобиля МНС України, займався, як він вказує, політичною та громадською діяльністю та сам себе позиціонує як публічну особу, межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими.

Отже, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для визнання інформації недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, є помилковими.

Щодо вимог позивача про заборону поширювати книгу «Доля. Вогнеборець. Спогад.» (автор ОСОБА_3 ), вилучення тиражу цієї книги з метою його знищення та стягнення моральної шкоди, то підстави для їх задоволення відсутні, оскільки апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог позивача щодо визнання недостовірною інформації.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід задовольнити, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 червня 2022 року скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що сторони звільнені від сплати судового збору, судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Щодо витрат відповідача на правничу допомогу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

На підтвердження понесених витрат, ОСОБА_3 надав договір про надання правової допомоги № 2 від 29 жовтня 2019 року (том 1 а.с. 141-143) та договір (додатковий) про надання правової допомоги від 22 липня 2019 року (том 2 а.с. 231).

Договір (додатковий) про надання правової допомоги від 22 липня 2019 року містить довідку, відповідно до якої адвокатом отримано від замовника кошти в сумі 20000,00 грн.

Крім того, пунктом 2 додаткового договору замовника зобов`язано оплатити адвокату надання правничої допомоги за договором № 2 від 29 жовтня 2019 року та вказано перелік і вартість таких послуг.

Разом з тим, жодних доказів на підтвердження оплати послуг адвоката Смоляра А.О., пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, зокрема квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документа, касових чеків тощо, відповідачем до суду надано не було.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що у стягнення витрат відповідача на правничу допомогу, пов`язану із розглядом даної справи, слід відмовити.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 червня 2022 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді

Повний текст постанови складений 12 вересня 2022 року