П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2022 року

м. Рівне

Справа № 562/2959/21

Провадження № 22-ц/4815/251/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ют-Агро Зерно»

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ют-Агро Зерно» на ухвалу Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30 вересня 2021 року у складі судді мички І. М., постановлену в м. Здолбунові Рівненської області,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності.

Одночасно з позовом ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення виконавчого провадження № 66574992 від 19 серпня 2021 року, яке відкрито приватним виконавцем Сідоренком С. П. та виконавчого провадження № 66575099 від 19 серпня 2021 року, яке відкрито приватним виконавцем Сідоренком С. П.. Така вимога обґрунтована тим, що при здійсненні виконавчого провадження приватним виконавцем накладено арешт на транспортний засіб, що є предметом спору, і у разі реалізації цього транспортного засобу в ході виконавчого провадження будуть порушені її права власника, а виконання майбутнього рішення у цій справі стане неможливим.

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30 вересня 2021 року клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Зупинено виконавче провадження № 66574992 від 19 серпня 2021 року, яке відкрито приватним виконавцем Сідоренком С. П., та виконавче провадження № 66575099 від 19 серпня 2021 року, яке відкрито приватним виконавцем Сідоренком С. П.. Ухвала допущена до негайного виконання. Ухвала направлена на виконання приватному виконавцю виконавчого округу Рівненської області Сідоренку Сергію Петровичу.

Ухвала суду першої інстанції вмотивована положеннями п.4 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню та обґрунтована тим, що в разі задоволення цього позову виконавче провадження слід буде закрити, а підстави для стягнення відпадуть. Судом також враховано, що такий вид забезпечення позову, як зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, передбачений п.6 ч.1 ст.150 ЦПК України.

Вважаючи ухвалу суду незаконною, необґрунтованою, постановленою за невідповідності фактичним обставинам справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ют-Агро Зерно» оскаржило її в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що суд в оскаржуваній ухвалі послався на норми Закону України «Про виконавче провадження», зокрема п.4 ч. 1 ст. 49, яких не існує. Зазначає, що судом не було враховано положень п. 6 ч.1 ст. 150 ЦПК України, яка передбачає, що позов забезпечується зупиненн6ям стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником в судовому порядку. Додає, що ОСОБА_1 не зверталася до суду з відповідним позовом про оскарження виконавчого документу, в тому числі, і про визнання його таким, що не підлягає виконанню. Зауважує, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності, натомість у ЦПК України відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження у порядку, передбаченому ст.ст. 149, 150 ЦПК України, вживати заходи забезпечення позову про визнання спільної сумісної власності шляхом зупинення виконавчого провадження, а тому суд такими повноваженнями не наділений, і процесуальні підстави для застосування виду забезпечення позову, передбаченого п. 6 ч.1 ст. 150 ЦПК України з посиланням на неіснуючу норму п.4 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» відсутні. З наведених міркувань просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні клопотання про забезпечення позову.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності звернулася ОСОБА_1 . При цьому, вона подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом зупинення виконавчого провадження № 66574992 від 19 серпня 2021 року, яке відкрито приватним виконавцем Сідоренком С. П., та виконавчого провадження № 66575099 від 19 серпня 2021 року, яке відкрито приватним виконавцем Сідоренком С. П..

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходи забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Цивільно-процесуальним законодавством України передбачено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Поруч із цим, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Відповідно до ч. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Обґрунтовуючи своє клопотання про вжиття заходів забезпечення позову, позивачка ОСОБА_1 покликалася на те, що при здійсненні виконавчого провадження приватним виконавцем накладено арешт на транспортний засіб, що є предметом спору, і у разі реалізації цього транспортного засобу в ході виконавчого провадження будуть порушені її права власника, а виконання майбутнього рішення у цій справі стане неможливим.

Так, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Виходячи із специфіки вказаного виду забезпечення позову, підставою для його застосування є оскарження боржником виконавчого документа.

Крім цього, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа, застосовується судами як захід забезпечення позову виключно в межах розгляду справ щодо оскарження боржниками виконавчих написів нотаріусів та про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Так, слідуючи нормам процесуального законодавства, законодавець визначив, що саме по собі оскарження виконавчого документа свідчить про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову, тому передбачив можливість зупинення стягнення за таким виконавчим документом як вид забезпечення позову.

Разом з тим, заявницею на підтвердження своїх вимог не надано жодних доказів оскарження нею виконавчих документів, якими накладено арешт на майно, на визнання котрого спільною сумісною власністю вона претендує у цьому спорі, та само як і не надано доказів того, що вона заявила вимогу про визнання цих виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню.

За таких обставин застосування положень п. 6 ч. 1 ст. 150 ЦПК України місцевим судом при постановленні оскаржуваної ухвали є помилковим, а сама ухвала не відповідає вимогам процесуального законодавства, що регулює порядок і підстави вжиття судом заходів забезпечення позову.

Задовольняючи апеляційну скаргу, апеляційний суд також враховує конституційно закріплений принцип обов`язковості виконання судових рішень та державну гарантію виконання судового рішення у визначеному законом порядку, котрий, на думку суду, порушується оскаржуваною ухвалою, оскільки виконавчі провадження № 66574992 від 19 серпня 2021 року та № 66575099 від 19 серпня 2021 року відкриті приватним виконавцем Сідоренком С. П. з метою виконання судового рішення, що набрало законної сили.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ют-Агро Зерно» задовольнити.

Ухвалу Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30 вересня 2021 року скасувати.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 січня 2022 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Шимків С. С.