АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2022 року

м. Чернівці

cправа № 727/2746/22

провадження № 822/742/22-ц

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Одинака О.О., Владичана А.І.,

за участю секретаря Конецької Д.Г.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа ОСОБА_3 ,

апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 21 липня 2022 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Одовічен Я.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про проділ спільного майна подружжя.

Посилалась на те, що 23 травня 2022 року рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який було зареєстровано 15 травня 2020 року у Чернівецькому відділі реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), за актовим записом № 405 розірвано.

Вказує, що в період шлюбу з відповідачем за спільні кошти придбали автомобіль марки «Toyota» модель PAV 4, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Зазначений автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Після погіршення стосунків між сторонами, відповідач фактично позбавив її можливості користуватися спільним автомобілем, приховавши його місцезнаходження та відмовляється добровільно відшкодувати вартість її частки у спільному майні подружжя.

На підставі наведеного, просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частини автомобіля марки «Toyota» модель PAV 4, реєстраційний номер НОМЕР_1 та стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію Ѕ вартості зазначеного автомобіля в розмірі 160 850 гривень замість її частини у праві спільної сумісної власності.Вирішити питання про судові витрати.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 липня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

В порядку поділу майна подружжя стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля марки «Toyota» модель PAV 4, легковий, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 50000 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний автомобіль було придбано сторонами за час шлюбу, а тому відповідно до ч.1 ст.61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і позивачка має право на грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля.

Щодо позовних вимог про визнання виділеного транспортного засобу спільною сумісною власністю товариства, визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину автомобіля та припинення права спільної сумісної власності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вказані вимоги є неналежним способом захисту та задоволенню не підлягають, оскільки транспортний засіб на даний час перебуває у власності ОСОБА_3 , яка не є відповідачем у справі, а була залучена до участі у справі третьою особою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну, в якій просить рішення в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції не врахував, що на момент звернення до суду спірний автомобіль не перебував у власності відповідача та був відчужений ним під час шлюбу. Також суд першої інстанції самостійно змінив предмет позову, оскільки позивачка не заявляла вимогу про стягнення з нього компенсації вартості частки автомобіля, який був відчужений в шлюбі за ціною 100000 гривень.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 , подала до суду відзив на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Посилається на те, що аргументи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

15 травня 2020 рокуу Чернівецькому відділі реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис № 405 (а. с. 11).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 травня 2022 року шлюб між сторонами було розірвано.

05 травня 2021 року на ім`я ОСОБА_2 було зареєстровано автомобіль марки «Toyota» модель RAV 4, легковий, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а. с. 70).

12 квітня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу транспортного всього марки "Toyota" модель RAV 4, легковий, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Відповідно до умов зазначеного договору вартість автомобіля становить 100 000 гривень (а. с. 72).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Статтею 16 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18).

Таким чином, заявлений позивачкою спосіб захисту прав пов`язаний зі стягненням в порядку поділу спільного майна подружжя грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, який був відчужений одним із подружжя після припинення спільного проживання та без відома та згоди іншого подружжя, є законним та ефективним способом захисту порушених прав у судовому порядку.

Визначальним для наявності підстав судового захисту відповідно до заявлених вимог є:

-набуття спірного майна (автомобіля) в період шлюбу;

-відсутність належних, допустимих та достатніх доказів спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції, врахувавши останню практику Верховного Суду, факт згоди ОСОБА_1 на одержання грошової компенсації, а також те, що вона особисто не користувалася транспортним засобом, дійшов обґрунтованого висновку проте, що спірний транспортний засіб набутий сторонами в період шлюбу, є об`єктом їх права спільної сумісної власності, а тому позивач має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності.

Доводи апеляційної скарги про те, що на момент звернення до суду спірний автомобіль не перебуває у власності відповідача та був відчужений ним під час шлюбу є безпідставними, виходячи з такого.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_2 відчужив спірний автомобіль, який є спільною власністю подружжя, без письмової згоди ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що відповідач у порушення вимог ст. 68 СК України розпорядився спільним сумісним майном без згоди ОСОБА_1 , після припинення сімейних відносин, але до розірвання шлюбу продав транспортний засіб поза волею ОСОБА_1 .

Відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того факту, що кошти отримані ним за договором купівлі-продажу були витрачені в інтересах сім`ї, а тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за належну їй 1/2 частку у праві власності на це майно.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції самостійно змінив предмет позову є безпідставними, виходячи з такого.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Як убачається з прохальної частини позовної заяви, однією з вимог позивачки було стягнення на її користь із ОСОБА_2 грошової компенсації Ѕ вартості зазначеного автомобіля в розмірі 160 850 гривень замість її частини у праві спільної сумісної власності.

Так як позивачка у суді першої інстанції не довела, що вартість спірного автомобіля становить 321 700 гривень, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що транспортний засіб було відчужено відповідачем за ціною у розмірі 100000 гривень і тому саме ця сума підлягає поділу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Будь-яких доводів та доказів на їх підтвердження, що є правовою підставою для зміни рішення суду першої інстанції, апелянтом надано не було, у зв`язку з чим, апеляційний суд не вбачає правових підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 21 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови - 21 жовтня 2022 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: О.О. Одинак

А.І. Владичан