Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.09.2022 Справа №607/5367/22

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі: головуючого судді Позняка В.М.,

за участю секретаря судового засідання Юхимчук Т.В., позивача ОСОБА_1 , відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , їх представника - адвоката Фільварочної О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив усунути визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком за АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позову позивач вказав, що йому на праві власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 є колишньою дружиною його сина, а ОСОБА_3 - онукою. 07 червня 2006 року шлюб між ОСОБА_2 та його сином було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. ОСОБА_2 разом із донькою ОСОБА_3 повернулися проживати в с. Оріховець Підволочиського району Тернопільської області. на даний час відповідача зареєстровані у належному йому будинку, однак не проживають у ньому понад 10 років, не беруть участі в його утриманні, не сплачують комунальні платежі. Реєстрація відповідачів у вказаному житловому будинку створює йому перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, зокрема перешкоджає йому скористатися правом на оформлення субсидії. Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 травня 2022 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

21 червня 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Фільварочна О.Б. подала відзив на позовну заяву. Вказала, що позовні вимоги є незаконними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, в матеріалах справи відсутні докази про наявність будь-яких перешкод у користуванні позивачем своєю власністю, які спричинені реєстрацією відповідача ОСОБА_2 . Будь-яке нерухоме майно у ОСОБА_2 відсутнє, а фактичне місце проживання у с. Оріховець Тернопільського району Тернопільської області зумовлене необхідністю догляду за батьком. Посилаючись на наведене, просила відмовити у задоволенні позову.

21 червня 2022 року представник ОСОБА_3 - адвокат Фільварочна О.Б. подала відзив на позовну заяву. Вказала, що обставини, на які посилається позивач у позові є надуманими. Твердження позивача про те, що ОСОБА_3 не проживає за адресою реєстрації понад 10 років не відповідають дійсності. Так, ОСОБА_3 у період навчання на першому курсі Державного професійно-технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійне училище сфери послуг та туризму» проживала за місцем реєстрації з понеділка по п`ятницю починаючи із середини вересня, а на вихідні їздила до матері у с. Оріховець Тернопільського району Тернопільської області. з початком введення на всій території України воєнного стану 24 лютого 2022 року навчання у вказаному навчальному закладі відбувалось у дистанційному режимі. З 11 квітня 2022 року по 20 червня 2022 року ОСОБА_3 проходила виробничу практику у салоні краси «Мода», який знаходиться по вул. Слави, 1 у м. Волочиськ Хмельницької області. Місце проходження практики було територіально віддаленим від місця проживання. Оскільки пересування було пов`язане із додатковими витратами часу, коштів та ризиками для життя і здоров`я, ОСОБА_3 тимчасово була відсутня по АДРЕСА_1 з поважних причин. Разом з тим, за адресою реєстрації залишились особисті речі ОСОБА_3 . За час проживання ОСОБА_3 за адресою реєстрації позивачем створювались перешкоди у доступі до спірного житлового приміщення, оскільки ключі від приміщення щоразу доводилось просити у позивача та приходити лише за його попереднього згодою. При цьому, ОСОБА_3 має намір надалі користування спірним житлом та проживати у ньому, зокрема протягом періоду навчання у Державному професійно-технічному навчальному закладі «Тернопільське вище професійне училище сфери послуг та туризму». ОСОБА_3 є онукою позивача та дочкою зареєстрованого у спірному житловому будинку ОСОБА_4 . Долучені до позову акти про фактичне місце проживання (не проживання) від 06 вересня 2021 року та від 01 квітня 2022 року не дають підстав стверджувати про відсутність ОСОБА_3 за місцем проживання понад 1 рік та грунтуються на припущеннях. Крім цього, в матеріалах справи відсутність докази, які свідчать про створення ОСОБА_3 перешкод позивачу у користуванні своєю власністю, зокрема у можливості отримання субсидії. Задоволення позову порушить баланс інтересів сторін спору, не виправдано позбавить ОСОБА_3 житла та правових підстав користуватись ним, реєстрації місця проживання, оскільки будь-яке нерухоме майно в останньої відсутнє та протягом періоду навчання вона позбавлена можливості працювати та отримувати доходи, які б дали змогу орендувати чи придбати житло. Посилаючись на наведене, просила відмовити у задоволенні позову.

08 червня 2022 року позивач ОСОБА_1 подав відповідь на відзив. Вказав, що відповідач ОСОБА_2 посилається на те, що її відсутність по місцю реєстрації зумовлена поважною причиною, а саме доглядом батька, проте таке твердження є абсурдним та надуманим. В село Оріховець Тернопільської області відповідач разом із дочкою повернулася проживати після розірвання шлюбу з його сином ОСОБА_4 .

Із наданої відповідачем довідки до акту МСЕК АС №0333921 від 23.07.2014 року вбачається, що ОСОБА_5 оглянуто 16.07.2014 року, зроблено висновок про потребу стороннього догляду, проте згідно довідки №386 від 20.06.2022року, виданої відділом соціального забезпечення №5 УСЗІІ Тернопільської районної військової адміністрації, ОСОБА_2 здійснює догляд за ОСОБА_5 з 23.05.2018 року та є одержувачем компенсаційних виплат.

В дійсності шлюб між його сином ОСОБА_4 га ОСОБА_2 було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду ще 07.06.2006 року і виїзд відповідачки ОСОБА_2 разом із дочкою ОСОБА_3 в село Оріховець Тернопільського району Тернопільської області був добровільним та не пов`язаним із доглядом за батьком, висновок про потребу стороннього догляду зроблено лише 23.07.2014 року згідно довідки до акту МСЕК АС №0333921, а такий догляд вона почала здійснювати з 23.05.2018 року.

Надані ОСОБА_2 довідки підтверджують лише той факт, що вона не проживає у будинку АДРЕСА_1 , і не це є її вільним вибором, гарантованим Конституцією та законами України, цим самим її право на проживання не порушується.

Зазначив, що за ініціативою його сина ОСОБА_4 , його дочка ОСОБА_3 , пішла навчатися у навчальний заклад Державний професійно-технічний навчальний заклад «Тернопільське вище професійне училище сфери послуг та туризму», однак це не свідчить проте, що вона проживала у належному йому будинку. Договір на підготовку у вказаному навчальному закладі був укладений лише 28.09.2021 року і містить п.3.2 щодо щомісячної оплати проживання за гуртожиток.

Також, відповідач свідомо приховує від суду той факт у проміжок часу 2021-2022 років, у зв`язку із збільшенням захворюваності на гострі респіраторні вірусні хвороби, у тому числі на СОVID-19, діяли ковідні обмеження, Міністерством охорони здоров`я було запроваджено критерії переходу на онлайн-навчання, освітні заклади визначали форму навчання змішану чи дистанційну та терміни навчально - освітнього процесу. Тому очевидно, що твердження ОСОБА_3 про те, що з середини вересня з понеділка по п`ятницю вона проживала за місцем реєстрації, і лише початок введення на території України воєнного стану 24.02.2022 року та проходження практики у м. Волочиськ, зумовили тимчасову відсутність за зареєстрованим місцем реєстрації, не відповідають дійсності.

Не заслуговують на увагу твердження ОСОБА_3 , що ним створювались перешкоди у доступі до спірного житлового приміщення, як і те, що вона має намір в подальшому користуватися житлом та проживати у ньому протягом періоду у навчання у Державному професійно-технічному навчальному закладі «Тернопільське вище професійне училище сфери послуг та туризму», оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного не подано, а навчання у вказаному закладі закінчилося 30.06.2022 року.

Водночас, ОСОБА_3 жодним чином не обгрунтовує обставин не проживання у будинку АДРЕСА_1 протягом досить тривалого періоду часу, а саме з часу розлучення батьків 2006 року, а лише стверджує про навчання у м. Тернополі.

Більше того, ОСОБА_3 весь час проживала зі свою матір`ю ОСОБА_2 і не хотіла жити з батьком ОСОБА_4 , а на період навчання просила у нього знайти їй квартиру у м. Тернополі.

Посилання відповідача ОСОБА_3 на те, що будь-яке нерухоме майно у неї відсутнє, а протягом періоду навчання вона позбавлена можливості працювати та отримувати доходи, які б давали змогу орендувати чи придбавати житло та зареєструвати своє місце проживання є не коректними, так як термін навчання є закінченим, вона є повнолітньою та працездатною, а зареєструвати своє місце проживання вона може за адресою АДРЕСА_2 , тобто за фактичним місцем свого проживання, поряд із матір`ю, бабою та дідом, з якими веде спільний побут.

Вказав, що відповідачі спільним побутом з ним не пов`язані, взаємних прав та обов`язків не мають, участі у витратах на утримання житла, його ремонту, купівлі майна для спільного користування не приймають, а тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, оскільки вони здійснюють йому перешкоди у праві користування та розпорядження майном.

20 липня 2022 року представник ОСОБА_3 - адвокат Фільварочна О.Б. подала письмові заперечення на відповідь на відзив. Вказала, що ОСОБА_3 є онукою позивача та дочкою зареєстрованого у цьому ж будинку батька - ОСОБА_4 ОСОБА_3 вселилася у будинок в якості члена сім`ї наймача в установленому законом порядку, а тому має право користування жилим приміщенням нарівні з ними. Долучені до матеріалів справи докази в сукупності дають достатні підстави для обгрунтованого висновку про поважність причин непроживання ОСОБА_3 за місцем її реєстрації.

20 липня 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Фільварочна О.Б. подала письмові заперечення на відповідь на відзив. Вказала, що ОСОБА_2 вселилася у будинок в якості члена сім`ї наймача - дружини в установленому законом порядку, відтак має право користування жилим приміщенням нарівні з ними. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 вже не є членом сім`ї позивача, що саме по собі не тягне припинення права користування житловим приміщенням. Оскільки причини відсутності ОСОБА_2 за місцем проживання є поважними, зокрема догляд за особою, яка досягла 80 річного віку з 19 листопада 2009 року по 15 травня 2018 року та догляд за особою з інвалідністю І групи з 23 травня 2018 року, а матеріали справи не містять доказів наявності у позивача перешкод у користуванні своїм майном, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити.

Відповідачі та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві та письмових запереченнях.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини:

Позивачу на праві власності належить житловий будинок за АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав а нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №59565239 від 20 травня 2016 року.

Відповідач ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками зазначено « ОСОБА_4 » та « ОСОБА_2 », що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 04 січня 2003 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2006 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , зареєстрований 13 липня 2002 року.

Як слідує з довідки про склад сім`ї за №938 від 31 серпня 2021 року, виданої Підгороднянською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_1 . Разом з ним за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_6 - дружина, ОСОБА_4 - син, ОСОБА_3 - онука, ОСОБА_2 - колишня невістка, ОСОБА_7 - син.

З актів Підгороднянської сільської ради від 03 січня 2008 року та від 02 квітня 2008 року вбачається, що ОСОБА_2 та неповнолітня ОСОБА_3 не проживають з 2004 року в будинку за АДРЕСА_1 . Їх особисті речі в будинку відсутні.

З актів Підгороднянської сільської ради про фактичне місце проживання (не проживання) від 06 вересня 2021 року та від 01 квітня 2022 року вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , які зареєстровані по АДРЕСА_1 , не проживають за вказаною адресою протягом останніх п`яти років.

Як вбачається з довідок за №977 від 08 вересня 2021 року та за №294 від 09 квітня 2022 року, виданих Підгороднянською сільською радою, ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , які зареєстровані по АДРЕСА_1 , фактично не проживають за вказаною адресою протягом останніх п`яти років.

Згідно довідки за №105 від 06 серпня 2022 року, виданої Державним професійно-технічним навчальним закладом «Тернопільське вище професійне училище сфери послуг та туризму», ОСОБА_3 навчається в Тернопільському вищому професійному училищі сфери послуг та туризму на 1 курсі в групі №4-Т за професією «Візажист, манікюрник», денна форма навчання, за контрактом. Термін навчання з 01 вересня 2021 року до 30 червня 2022 року.

Як вбачається з договору про навчально-виробничу практику та виробниче навчання учнів Тернопільського вищого професійного училища сфери послуг та туризму від 11 квітня 2022 року, укладеного між Тернопільським вищим професійним училищем сфери послуг та туризму та салоном краси «Мода», в особі ОСОБА_9 , салон краси «Мода» зобов`язався надати ОСОБА_3 обладнане робоче місце або навчально-виробничі ділянки для проходження виробничого навчання та виробничої практики з планом графіком: манікюрник, візажист, термін виробничого навчання, виробничої практики з 11 квітня по 20 червня 2022 року.

Як слідує з довідки від 17 червня 2022 року, виданої ФОП ОСОБА_9 , ОСОБА_3 проходила практику у м. Волочиськ в салоні краси «Мода» з 11 квітня по 20 червня 2022 року з дотриманням наступного режиму роботи (практики) з понеділка по п`ятницю з 12 год. по 18 год., субота та неділя вихідній дні.

З інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав а нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №303428660 від 23 червня 2022 року та за №303427681 від 23 червня 2022 року вбачається, що за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 будь-яке нерухоме майно не зареєстровано.

Як вбачається з довідки за №386 від 20 червня 2022 року, виданої Відділом соціального забезпечення №5 Управлінням соціального захисту населення Тернопільської районної військової адміністрації Тернопільської області, ОСОБА_2 здійснює догляд за адресою с. Оріховець та перебуває на обліку як одержувач компенсаційних виплат по догляду за особою, яка досягла 80 річного віку ОСОБА_10 з 19 листопада 2009 року по 15 травня 2018 року; одержує компенсаційні виплати по догляду за особою з інвалідністю І групи ОСОБА_5 з 23 травня 2018 року.

Як слідує з довідки за №70 від 14 червня 2022 року, виданої Оріховецьким старостинським округом Підволочиської селищної ради, ОСОБА_2 проживає без реєстрації по АДРЕСА_2 з матір`ю ОСОБА_11 та батьком ОСОБА_5 , який є інвалідом І групи і здійснює за ним догляд.

З довідки за №197 від 27 червня 2022 року, виданої ДНЗ «Волочиський промислово-аграрний професійний ліцей», ОСОБА_3 навчалася на денній формі навчання у ДНЗ «Волочиський промислово-аграрний професійний ліцей» з 01 вересня 2020 року по 25 червня 2021 року за професією «Офіціант» рішенням кваліфікаційної комісії від 24 червня 2021 року їй присвоєно кваліфікацію «Офіціант третього розряду».

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , який є сином позивача, колишнім чоловіком відповідача ОСОБА_2 та батьком відповідача ОСОБА_3 , суду пояснив, що шлюб між ним та ОСОБА_2 був розірваний у 2006 році. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_3 переїхали у село та останню проживала разом з нею. Після вступу у вище професійне училище ОСОБА_3 неодноразово ночувала за місцем реєстрації, він забирав її додому.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації більше 10 років. ОСОБА_3 одного разу приїздили до спірного житлового будинку.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що є подругою ОСОБА_3 . У 2021 році вони разом з ОСОБА_3 приїздили до неї в гості у с. Підгородне, куди їх привозив батько останньої.

Допитана в судовому засіданні, в якості свідка ОСОБА_2 , суду пояснила, що її дочка ОСОБА_3 з вересня 2021 року поступила в професійне училище в м. Тернополі та проживала у спірному житловому будинку в с. Підгородне. Вона, в свою чергу, не проживає у вказаному житловому будинку, оскільки здійснює догляд за дідусем.

Допитана в судовому засіданні, в якості свідка ОСОБА_14 суду пояснила, що після вступу в професійне училище в м. Тернополі її батько ОСОБА_4 запропонував їй жити у нього в с. Підгородне у спірному житловому будинку, де вона і проживала до введення на території України воєнного стану. У вказаному будинку є її особисті речі.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступних підстав.

В силу вимог статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог частини першої статті319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із вимогами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог частини першої сттатті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

При цьому відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом і втрачають це право, якщо відсутні в ньому без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Відповідно до роз`яснень, даних в п. 10 Постанови Пленуму Верховного питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зі змінами та доповненнями, у справах про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені законом строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, з особами, що потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Встановлено, що позивач є одноосібним власником спірного житлового будинку квартири, де зареєстровані відповідачі.

При цьому судом не здобуто жодних доказів про поважність причин не проживання відповідача ОСОБА_2 у спірному житлі в період з червня 2006 року (розірвання шлюбу з ОСОБА_4 ) по 19 листопада 2009 року (дата взяття на обліку як одержувача компенсаційних виплат по догляду за особою, яка досягла 80 річного віку ОСОБА_10 ).

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 добровільно не проживала у спірному житловому будинку, не цікавилася ним, не приймала участі в його утриманні, не сплачувала комунальних платежів та із скаргами до відповідних органів щодо усунення перешкод у користуванні житлом не зверталася.

Тому, враховуючи те, що судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована в житловому будинку за АДРЕСА_1 , однак більше одного року за вказаною адресою не проживала, останньою не доведено поважності на обґрунтування власної відсутності в житлі у зазначений строк, останню слід визнати такою, що втратила право на користування вказаним житловим приміщенням.

Суд не приймає до уваги доводи представник ОСОБА_2 - адвоката Фільварочної О.Б. про поважність не проживання відповідача у спірному майні, у зв`язку із здійсненням догляду за особами, які його потребували.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 19 листопада 2009 року по 15 травня 2018 року перебувала на обліку як одержувач компенсаційних виплат по догляду за особою, яка досягла 80 річного віку ОСОБА_10 та з 23 травня 2018 року одержує компенсаційні виплати по догляду за особою з інвалідністю І групи ОСОБА_5 .

Разом з тим, як вже зазначалось судом, ОСОБА_2 не надано доказів поважності не проживання у спірному житловому приміщенні у період з червня 2006 року по 19 листопада 2009 року.

Щодо позовних вимог про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування спірним житловим приміщенням слід зазначити наступне.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska andKryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлено, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками є відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який є сином позивача.

На момент реєстрації у спірному житловому приміщенні відповідач ОСОБА_3 була неповнолітньою та її реєстрація у вказаному будинку відбулась зі згоди позивача, як власника майна.

Згідно із частиною третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Суд вважає, що доводи позивача про відсутність у дитини права на користування спірним житлом з тих підстав, що вона проживає за місцем проживання своєї матері, є необгрунтованими, оскільки син позивача - ОСОБА_15 є батьком дитини і має рівні з відповідачем ОСОБА_2 права та обов`язки щодо дитини, зокрема щодо забезпечення її права на користування житлом, власником якого є його батько ОСОБА_1 .

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про те, що факт непроживання матері дитини - відповідача ОСОБА_2 у спірному житловому будинку з червня 2006 року не може свідчити про наявність підстав для зняття з реєстрації у вказаній квартирі ОСОБА_3 .

Суд зауважує, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_3 досягла повноліття.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 з 01 вересня 2020 року по 25 червня 2021 року навчалася на денній формі навчання у ДНЗ «Волочиський промислово-аграрний професійний ліцей» та 24 червня 2021 року їй присвоєно кваліфікацію «Офіціант третього розряду».

З 01 вересня 2021 року до 30 червня 2022 року ОСОБА_3 навчалася у Тернопільському вищому професійному училищі сфери послуг та туризму за професією «Візажист, манікюрник», денна форма навчання, за контрактом.

Під час навчання у Тернопільському вищому професійному училищі сфери послуг та туризму, а саме у період з 11 квітня по 20 червня 2022 року ОСОБА_3 проходила виробничу практику у салоні краси «Мода», який знаходиться у м. Волочиськ, що підтверджується договором про навчально-виробничу практику та виробниче навчання учнів Тернопільського вищого професійного училища сфери послуг та туризму від 11 квітня 2022 року та довідкою від 17 червня 2022 року, виданою ФОП ОСОБА_9 .

Відтак, на думку суду з часу досягнення повноліття ОСОБА_3 була відсутня за місцем своєї реєстрації з поважних причин, оскільки навчалася у вищих професійних училищах та проходила виробничу практику.

З цих підстав суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що ОСОБА_3 була відсутня за місцем своєї реєстрації більше одного року без поважних причин.

Більше того, судом не встановлено наявності перешкод у реалізації ОСОБА_1 права власності на належний йому житловий будинок внаслідок реєстрації ОСОБА_3 у спірному майні.

Крім цього, на підставі пояснень свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_4 , який проживає у спірному будинку, судом встановлено, що за час навчання ОСОБА_3 неодноразово приходила за місцем реєстрації та перебувала у спірному житловому будинку.

Суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, приходить до висновку про відсутність підстав для визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки остання зареєстрована у спірному будинку, будучи неповнолітньою, зі згоди позивача, як власника житла, після досягнення повноліття була відсутня за місцем реєстрації з поважних причин, а позивачем, в свою чергу, не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація відповідача спричиняє йому перешкоди у користування належним жилим приміщенням.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково та визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком за АДРЕСА_1 .

Крім цього, відповідно до статті 141 ЦПК України з ОСОБА_2 в користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 992,40 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 258-268, 273, 280-282, 288, 289, 352-355 ЦПК України, ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 992,40 грн сплаченого судового збору.

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду .

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідачі: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ;

ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Головуючий суддяВ. М. Позняк