ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1511/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/4145/17 Категорія: 304020000 Піньковський Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Сіренко Ю.В.
секретарПопова М.В.

учасники справи:

позивач (скаржник) ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15.08.2022 (повний текст складено 25.08.2022, суддя в суді першої інстанції Піньковський Р.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про недійсність договору дарування та відшкодування збитків і моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

у жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, яким просив визнати договір дарування ОСОБА_2 від 29.08.2017 на частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 недійсним; зобов`язати ОСОБА_2 повернути в спільне управління подароване майно та відшкодувати збитки у розмірі 2 000, 00 грн. та моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн.; постановити окрему ухвалу щодо порушення законодавства по договору дарування від 29.08.2017 й направити правоохоронним органам.

Позовна заява обґрунтована тим, що згідно договору дарування від 1994 року йому та ОСОБА_2 належить частина будинковолодіння по АДРЕСА_1 . За минулий період між ними не була встановлена справжня воля кожного і не досягнуто жодної угоди щодо виділення в натурі належних часток або про особливий порядок володіння, користування і розпорядження спільним дарунком. І тому, при вирішенні суперечностей, вони застосували загальні положення і типові договірні умови.

29.08.2017 ОСОБА_2 подарувала свою частину іншій особі. При даруванні недодержані вимоги закону: ОСОБА_2 не мала необхідного обсягу повноважень і без його письмової згоди односторонньо розділити спільне майно, визначене договором дарування 1994 року; договір проігнорував його суб`єктність, неправомірно припинив його права і обов`язки по спільному майновому комплексу та порушив співвідношення майнових інтересів; нотаріальне посвідчення здійснено з порушенням встановлених норм, на фіктивних документах і прихованих недоліках дарунка в результаті обману дарувальниці; протиправно ОСОБА_2 по змові з обдарованою отримала значну суму грошових коштів без наміру їх оподаткування; незважаючи на договір дарування ОСОБА_2 продовжує вчиняти правопорушення і під час нападу на його майно умисно пошкодила вхідні двері, що задокументовано патрульною поліцією за ЄО-9727 від 03.10.2017 року, нанесла матеріальні збитки у розмірі 2 000,00 грн. Продовжує психологічний тиск і завдала моральну шкоду, яку він оцінює у 2 000,00 грн.

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15.08.2022 у задоволенні позовних вимог у справі відмовлено. Суд зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог і він не ставив питання в судовому засіданні про їх витребування, відповідно до процедури врегульованої ЦПК України.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач 14.10.2022 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить рішення у справі скасувати та залишити позов без розгляду для повторного звернення до суду. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу тими ж доводами, що і позовну заяву, скаржник, зокрема, зазначає, що суд по суті спір не вирішив без дослідження доказів обставин, які не були представлені позивачем, досліджено в судовому засіданні. Вважає, що за таких обставин суд зобов`язаний був залишити позов без розгляду незалежно від стадії провадження за ст.ст. 183, 187, 200, 257 ЦПК України. На думку скаржника суд не забезпечив порядок вчинення процесуальних дій, а використав ілюзорність розгляду.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що відповідно до договору дарування, укладеного 27.05.1994 та посвідченого державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №2-1577, ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_3 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який розташований на присадибній ділянці площею 2035 кв.м.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилається на існування договору дарування від 29.08.2017, яким ОСОБА_2 подарувала свою частку іншій особі.

Одночасно позивач стверджує про те, що ОСОБА_2 не мала необхідного обсягу повноважень без його письмової згоди односторонньо розділити спільне майно, визначене договором дарування 1994 року; договір проігнорував його суб`єктність, неправомірно припинив його права і обов`язки по спільному майновому комплексу та порушив співвідношення майнових інтересів; нотаріальне посвідчення здійснено з порушенням встановлених норм, на фіктивних документах і прихованих недоліках дарунка в результаті обману дарувальниці; протиправно ОСОБА_2 по змові з обдарованою отримала значну суму грошових коштів без наміру їх оподаткування; незважаючи на договір дарування ОСОБА_2 продовжує вчиняти правопорушення і під час нападу на його майно умисно пошкодила вхідні двері, що задокументовано патрульною поліцією за ЄО-9727 від 03.10.2017 року, нанесла матеріальні збитки у розмірі 2 000,00 грн. Продовжує психологічний тиск і завдала моральну шкоду, яку він оцінює у 2 000,00 грн.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, та зазначено судом першої інстанції, доказів на підтвердження відповідних обставин позивач суду не надав (до позовної заяви надано лише копію договору дарування від 27.05.1994 та копію пенсійного посвідчення), як і не ставив питання про їх витребування.

Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі вищенаведених фактичних обставин, мають таку правову регламентацію.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 16 ЦК України та статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами права визначено способи захисту прав та інтересів і цей перелік не є вичерпним.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням викладеного вище, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України, тобто частки у майні є визначеними.

У відповідності до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності (ст. 361 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відшкодування шкоди врегульовано Главою 3 Розділу 1 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п.1 ч. 2 ст. 22).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Крім того, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч.1 ст. 23 ЦК України), яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом чи або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність у справі належних та допустимих доказів того, що права позивача дійсно порушені.

Твердження позивача, що укладення договору відповідачем було вчинено без дозволу, з порушенням майнових прав та інтересів позивача, з використанням фіктивних документів ґрунтуються лише на його припущеннях, оскільки таких доказів матеріали справи не містять. У судовому засіданні позивач про витребування зазначених доказів не ставив. При цьому, позивачем також не зазначено, яким чином дії відповідача, а також наслідки таких дій, впливають на нього особисто.

Недоведеними, на думку суду першої інстанції, в розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України є і позовні вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Враховуючи вищезазначене, на думку колегії суддів суд першої інстанції, дослідивши належними чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову з підстав необґрунтованості заявлених позовних вимог ОСОБА_1 .

При цьому, в апеляційній скарзі скаржник просить на підставі ст. 257 ЦПК України залишити позов без розгляду, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції мотивовано ненаданням доказів, отже суд мав залишити позов без розгляду.

Такі доводи скаржника апеляційний суд оцінює критично.

Підстави для залишення позову без розгляду визначені ст. 257 ЦПК України та їх перелік є вичерпним. Пункт 8 вказаної статті передбачає повноваження районного суду постановити ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у ст. ст. 175 і 177 ЦПК України, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений законом строк.

При цьому обов`язком позивача є надання до позовної заяви всіх наявних у нього доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (ч. 5 ст. 177 ЦПК України).

Колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що суд має надавати оцінку доказам, які додані позивачем до матеріалів позовної заяви виключно з мотивів наявності/відсутності підстав для відкриття провадження у справі, тобто належності оформлення позовної заяви відповідно до вимог ЦПК України, а не перевіряти докази, надані позивачем в обґрунтування позовних вимог по суті спору у аспекті їх достатності для вирішення спору у справі.

В протилежному випадку суд, при вирішенні питання про відкриття провадження за позовом, передчасно надавав би оцінку заявленим вимогам по суті, що нормами процесуального права на передбачено. Відповідна компетенція суду виникає тільки на стадії ухвалення рішення по суті спору ст. ст. 264, 265 ЦПК України.

Інших доводів, які б свідчили про те, що спір у справі суд першої інстанції вирішив невірно, апеляційна скарга відповідача не містить.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15.08.2022 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Так як скаржника звільнено від сплати судового збору згідно положень п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» як особу з інвалідністю І групи, витрати по сплаті судового збору за розгляд цієї справи судом апеляційної інстанції слід віднести на рахунок державного бюджету.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15.08.2022 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про недійсність договору дарування та відшкодування збитків і моральної шкоди залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд цієї справи судом апеляційної інстанції віднести на рахунок державного бюджету.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 08.11.2022.

Суддя-доповідач

Судді