ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/830/22 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Шевчук Г. М., Храпак Н. М.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу №607/22076/21 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 березня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 02.12.2013 року, ухваленого суддею Братасюком В.М.,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обгрунтування вимог посилалось на те, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву №б/н від 02.12.2013року, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. ОСОБА_1 не здійснює платежів в рахунок погашення суми кредиту та відсотків, чим порушує взяті на себе зобов`язання.

АТ КБ «Приватбанк» просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 02.12.2013року в сумі 41157,49 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 березня 2022 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м.Київ, вул.Грушевського, буд.1Д, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за Кредитним договором б/н від 02.12.2013 року - відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ ПриватБанк просить скасувати рішення Тернопільського місьрайонного суду Тернопільської області від 17 березня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апелянт вказує, що відповідно до Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 02.12.2013 року відповідачка погодилась з тим, що анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та Тарифами складають між нею та позивачем договір про надання банківських послуг; вона ознайомилась та згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані ому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Відповідачка отримала картку та після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснила дії щодо проведення її активації, користувалась карткою, отримувала кредитні кошти з власної ініціативи, а також здійснювала частково погашення заборгованості по кредитному договору.

Суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, мотивуючи, що позивачем не надано доказів наявності заборгованості за договором від 02.12.2013 року, оскільки такий висновок не відповідає обставинам справи та наданим документам до позову.

Зазначає, що дії відповідачки щодо користування кредитом, часткової сплати заборгованості за кредитом підтверджуються розрахунком заборгованості та випискою по рахунку та є доказом приєднання до умов і правил надання банківських послуг.

Також вважає необґрунтованим посилання суду на застосування правового висновку, висловленого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, оскільки спірні правовідносини в цих справах не є подібними, фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку не повернуті, а вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не поступав.

Частиною 1 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на викладене та ціну позову у даній справі - 41157,49 грн. розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки недоведеністю позовних вимог банку. При цьому суд виходив із недоведеності позивачем обставин факту укладення договору та досягнення між сторонами згоди щодо істотних умов договору, а також правового обґрунтування стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту та простроченими відсотками.

Колегія суддів погоджується із наведеним висновком суду із урахуванням тих обставин, що позивачем також не доведено наявності заборгованості відповідачки за простроченим тілом кредиту правова природа якої не аргументована позивачем та непередбачених умовами прострочених відсотків.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На доведення позовних вимог банк посилався на ті обставини, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву №б/н від 02.12.2013року, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. ОСОБА_1 не здійснює платежів в рахунок погашення суми кредиту та відсотків, чим порушує взяті на себе зобов`язання.

До позову банком було подано копію анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 02.12.2013 року ОСОБА_1 , на російській мові без належно засвідченого перекладу.

Для користування кредитним картковим рахунком ОСОБА_1 отримала кредитну картку.

У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 33000 грн. що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

Банком також була подана виписка з рахунку за договором з ОСОБА_1 б/н за період з 02.12.2013 - 18.11.2021 року з якого вбачається активне користування ОСОБА_2 кредитними коштами банку.

Також позивачем подано розрахунок заборгованості за кредитним договором, станом на 15.11.2021 року згідно з яким заборгованість ОСОБА_1 за кредитом складає 41157,49 грн., з яких : 0 - заборгованість за поточним тілом кредиту, 32371.21. грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 8786.22 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

Відповідно до вимог ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони.

Відповідно до вимог ч.ч.1,5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК).

Разом із тим, у зазначеній анкеті-заяві відсутні дані щодо умов про встановлення кредитного ліміту, процентів за користування кредитом, а також відповідальності у вигляді пені та штрафів за порушення зобов`язання.

Будь-які інші документи, крім анкети-заяви, у яких було б обумовлено умови кредитного договору, у тому числі істотні відповідачем не підписувалися.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками 8786,22 грн.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКУ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (02.12.2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (30.11.2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Зважаючи на відсутність підпису відповідачки безпосередньо на Умовах та Тарифах банку, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів розміщених на сайті: www.privatbank.ua не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору (правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17).

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, §123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Суд вважає, що Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» та Витяг з «Тарифів банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідачки, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 02.12.2013 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Колегія суддів відкидає доводи апеляційної скарги про необхідність стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту із посиланням на підписану відповідачкою довідку про умови кредитування від 02.12.2013 року. Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, у відповідачки відсутня заборгованість за поточним тілом кредиту, однак наявна заборгованість за простроченими відсотками 8786,22 грн, розмір та стягнення яких необумовлені договором. Заборгованість за простроченим тілом кредиту вказана у розмірі 32371,27 грн. Заборгованість за поточним тілом кредиту та заборгованість за простроченим тілом кредиту співвідносяться як загальне й окреме. Позивачем не було доведено правомірність стягнення простроченого тіла кредиту у вказаному розмірі за відсутності в цілому заборгованості за поточним тілом кредиту. Саме із такими висновками судів у справі із подібними правовідносинами погодився Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду (постанова від 23 травня 2022 року справа №393/126/20 провадження №61-14545сво20).

На підтвердження заявлених вимог позивач надав до суду копію анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» від 02.12.2013 року, роздруківку з інформацією про деякі умови кредитування, на які позивач посилається як на паспорт споживчого кредиту, витяг з "Тарифів" та витяг із "Умов та правил надання банківських послуг" та розрахунок заборгованості; анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 2 грудня 2013 року, яка підписана сторонами, не містить відомостей щодо розміру кредитного ліміту, процентів за користування кредитом. Вказані письмові докази не свідчать, що відповідачці було встановлено кредитний ліміт 32371.27 грн., які позивач просить стягнути як заборгованість за простроченим тілом кредиту. У наявній в матеріалах справи анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 02.12.2013 року процентна ставка не зазначена. Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, освідомленість відповідачки про умови договору, не може бути підставою для стягнення простроченого тіла кредиту, правова природа якого не аргументована позивачем. Окрім того, судом першої інстанції слушно зауважено, що копія анкети-заяви від 02.12.2013 про приєднання до умов та правил надання банківських послуг була подана суду на російській мові- мові окупанта без належного в установленому процесуальному законі порядку перекладу вказаного доказу, а тому не взята судом до уваги, що відповідає вимогам ст.9,ч.1 ст.77, ст.78, ч.5 ст.95 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування правового висновку, наведеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки спірні правовідносини в цих справах є подібними щодо відсутності правових підстав для стягнення заборгованості за простроченими відсотками.

З урахуванням всіх вищенаведених обставин у їх сукупності колегія суддів не може погодитися із твердженням позивача в апеляційній скарзі про існування перед банком заборгованості відповідачки за простроченим тілом кредиту у розмірі 32371,27 грн та простроченими відсотками у розмрі 32371,27 грн.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, порушень норм матеріального чи процесуального права судом не допущено, підстави для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги в апеляційного суду відсутні.

Судові витрати, понесені ПАТ КБ "ПриватБанк" в апеляційному суді, покласти на позивача в межах понесених сум.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 березня 2022 року залишити без змін.

Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 3405 грн. за розгляд справи в апеляційному суді покласти на акціонерне товариство комерційний банк "Приват Банк" в межах понесених сум.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 20 вересня 2022 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Шевчук Г.М.

Храпак Н.М.