КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 1027/4747/12 Апеляційне провадження № 22-ц/824/5418/2022Головуючий у суді першої інстанції - Буймова Л.П. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
У Х В А Л А

31 серпня 2022 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Вербова І.М., Невідома Т.О.,

секретар Ольшевська Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2012 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лівадія Груп» до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лівадія Груп» про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2012 року ТОВ «Лівадія Груп» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики № 23п від 03.08.2010, що укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Лівадія Груп».

Позовні вимоги мотивовані тим, що за Договором позики та у відповідності до ст. 1046 ЦК України відповідач передав у власність позивача грошові кошти у сумі 350 000,00 грн. для розвитку суб`єкта господарювання шляхом збільшення його активів за рахунок купівлі додаткового обладнання, а позивач зобов`язався повернути відповідачу таку ж суму грошових коштів (суму позики) та сплатити проценти у строк до 01.06.2012, тобто сума позики та процентів за договором становить 541 588,22 грн.

Зазначені кошти відповідач надав під заклад об`єкту рухомого майна, який за угодою сторін залишено у позивача, а саме: групу малих архітектурних форм з металоконструкцій площею 1 443,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , оціночна вартість, яких на момент укладення договору складала 250 000,00 грн., про що свідчить договір закладу № 12з від 03.08.2010.

В свою чергу, директор ТОВ «Лівадія Груп» ОСОБА_3 , який фактично уклав Договір, підписавши його, діяв всупереч інтересам підприємства та вимогам п. 5.2.1 Статуту, а тому не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, не користувався делегованими повноваженнями. У зв`язку з чим, керуючись ст. 203 та 216 ЦК України, позивач просив визнати договір позики недійсним та застосувати наслідки недійсності правочинів.

Відповідач звернувся із зустрічною позовною заявою про стягнення коштів з ТОВ «Лівадія Груп» (позики та процентів) сумою 541 588,22 грн. за договором позики № 23п від 03.08.2010.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15.11.2012 у задоволенні позову ТОВ «Лівадія Груп» до ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на об`єкт нерухомості, нежитловий будинок, загальною площею 1443,5 м. кв., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14.12.2021 відновлено втрачене судове провадження Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15.11.2012 у цивільній справі №1027/4747/12, провадження № 2/1027/1836/2012 за позовом ТОВ «Лівадія Груп» до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Лівадія Груп» про стягнення коштів було визнано право власності на належне товариству нерухоме майно.

Встановлено зміст відновленого рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15.11.2012 у цивільній справі № 1027/4747/12, провадження № 2/1027/1836/2012 за позовом ТОВ «Лівадія Груп» до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Лівадія Груп» про стягнення коштів було визнано право власності на належне товариству нерухоме майно (а.с. 70-75).

В апеляційній скарзі, особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_4 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд. Вказує, що суд задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , а саме визнаючи за ним право власності на нежитловий будинок загальною площею 1443, 5 м. кв., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 керувався умовами договору закладу № 12 від 03.08.2012. Проте, при розгляді даної справи та відповідно ухвалення оскаржуваного рішення не було враховано інтереси ОСОБА_4 як співвласника на праві сумісної власності, що є суттєвим порушення її законних прав. Крім того, судом при винесенні вищезазначеного рішення ОСОБА_1 не була залучена до участі у цій справі, але ж суд вирішив питання про її права.

Звертає увагу, що будь яких дозволів на відчуження спільного майна вона взагалі не надавала (а.с. 5-9).

Відзиву від учасників справи не надходило.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представники ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заперечували проти поданої апеляційної скарги та просили її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційне скарга не підлягає задоволенню, а провадження підлягає закриттю з наступних підстав.

Частиною 1 статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

ОСОБА_1 скористалась наданим їй процесуальним законодавством можливостями і оскаржила рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15.11.2012 у у цивільній справі № 1027/4747/12.

Цивільним процесуальним законодавством не передбачено право апеляційного суду відмовити у відкритті апеляційного провадження за скаргами осіб, які не брали участі у справі з підстав, що оскаржуваним рішенням права, свободи та інтереси не були порушені.

Разом із тим, ЦПК України передбачено, що після надіслання апеляційної скарги учасникам справи, останні можуть висловити свою позицію щодо поданої апеляційної скарги, надати свої доводи на її спростування, зокрема і надати докази того, що оскаржуваним рішенням права, свободи та інтереси апелянта не порушені.

Статтею 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що 03.08.2010 між ТОВ «Лівадія Груп» та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким а у відповідності до ст. 1046 ЦК України ОСОБА_2 передав у власність ТОВ «Лівадія Груп» грошові кошти у сумі 350 000,00 грн. для розвитку суб`єкта господарювання шляхом збільшення його активів за рахунок купівлі додаткового обладнання, а ТОВ «Лівадія Груп» зобов`язалося повернути ОСОБА_2 таку ж суму грошових коштів (суму позики) та сплатити проценти у строк до 01.06.2012, тобто сума позики та процентів за договором становить 541 588,22 грн.

Зазначені кошти ОСОБА_2 надав під заклад об`єкту рухомого майна, який за угодою сторін залишено у ТОВ «Лівадія Груп», а саме: групу малих архітектурних форм з металоконструкцій площею 1 443,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , оціночна вартість яких, на момент укладення договору, складала 250 000,00 грн., про що свідчить договір закладу № 12з від 03.08.2010.

Також, у оскаржуваному рішенні встановлено, що директором ТОВ «Лівадія Груп» був ОСОБА_3 .

Пункт 5.2.1. Статуту ТОВ «Лівадія Груп» визначено, що до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства належить формування основних напрямків діяльності підприємства. Згідно з п. 5.11.1 Статуту директор товариства є виконавчим органом та керує поточною діяльністю, а тому має право укладати будь-які цивільно-правові договори, жодних обмежень щодо їх укладення (сума, предмет тощо) статут товариства не містить.

Тобто, договір позики було укладено директором товариства щодо майна, яке перебувало у статутному капіталі.

Відповідно до ч. 3 ст. 80 ГК України товариством з обмеженою відповідальністю є господарське товариство, що має статутний капітал, поділений на частки, і несе відповідальність за своїми зобов`язаннями тільки своїм майном. Учасники товариства, які повністю сплатили свої вклади, несуть ризик збитків, пов`язаних з діяльністю товариства, у межах своїх вкладів.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦК України товариства, які здійснюють підприємницьку діяльність з метою одержання прибутку та наступного його розподілу між учасниками (підприємницькі товариства), можуть бути створені лише як господарські товариства (повне товариство, командитне товариство, товариство з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерне товариство) або виробничі кооперативи чи сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські кооперативні об`єднання, що діють з метою одержання прибутку. Отже, якщо приватне підприємство створене для ведення підприємницької діяльності й розподілу прибутку між учасниками (засновниками), то таке приватне підприємство є підприємницьким товариством.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Отже, юридичній особі може належати майно на праві власності.

Відповідно до частин 1, 2 статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями; юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Тому засновники (учасники) наділяють юридичну особу майном, на яке вона набуває право власності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 115 ЦК України господарське товариство є власником, зокрема, майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про кооперацію» джерелами формування майна кооперативу є, зокрема, вступні, членські та цільові внески його членів, паї та додаткові паї. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію» джерелами формування майна сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського кооперативного об`єднання є, зокрема, вступні внески та вклади (у тому числі додаткові вклади), членські та цільові внески його членів.

Здійснивши аналіз наведених положень законодавства, можна дійти висновку, що право власності на майно, передане учасниками господарського товариства як вклад, належить товариству, а не його учасникам (засновникам). Право власності на майно, передане кооперативу як вступні, членські, цільові внески, вклади його членів тощо належить кооперативу, а не його членам. Тому майно господарського товариства, кооперативу належить їм на праві власності і не може належати на праві власності іншим особам. Зокрема, таке майно не може належати на праві спільної власності учаснику (засновнику, члену) товариства та його подружжю (колишньому подружжю).

Часткою в статутному капіталі товариства є сукупність корпоративних прав та обов`язків, пов`язаних з участю особи в товаристві, серед яких право на управління товариством, право на отримання частини прибутку від діяльності товариства, а також право на отримання частини майна товариства у разі виходу з нього учасника або у випадку розподілу майна товариства в процесі його ліквідації.

Водночас з урахуванням положень ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 Закону, за якими власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на належне йому майно, у тому числі на внесені учасниками вклади.

Отже, за оспорюваним договором позики, відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 , передав у власність позивача за первісним позовом - ТОВ «Лівадія Груп», грошові кошти у сумі 350 000,00 грн., а останній зобов`язався повернути відповідачу за первісним позовом таку ж суму грошових коштів та сплатити проценти у строк до 01.06.2012, тобто сума позики та процентів за договором становить 541 588,22 грн.

Зазначені кошти відповідач за первісним позовом надав під заклад об`єкту рухомого майна, який за угодою сторін залишено у позивача, а саме; групи малих архітектурних форм з металоконструкцій площею 1 443,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить договір закладу № 12з від 03.08.2010, на підставі п. 3.2 якого, на момент підписання договору узгоджена сторонами вартість предмета закладу становить 250 000,00 грн., а якщо у період дії договору позики вартість предмету закладу збільшена та/або предмет закладу зазнав змін шляхом перебудови, у такому випадку відповідач за первісним позовом набуває права власності на предмет закладу з урахуванням будь-яких змін та вдосконалень, без відшкодування їх вартості.

У 2011 році позивач за первісним позовом здійснив комплексну реконструкцію зазначеного рухомого майна, перетворивши його на нерухомість та у подальшому отримані в борг грошові кошти відповідачу за первісним позовом не повернув, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст. 19 Закону України «Про заставу», п.3.2 договору закладу, у задоволенні первісного позову відмовив, а зустрічний позов задовольнив, визнавши за відповідачем за первісним позовом/позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 право власності на спірне майно.

За змістом ч. 1 ст. 60 СК України, до спільної сумісної власності подружжя належить виключно майно, набуте подружжям за час шлюбу.

При цьому, на підставі п.п. 1-3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

ОСОБА_7 набув право на частку в розмірі 33 % статутного капіталу ТОВ «Лівадія Груп» до реєстрації шлюбу з апелянтом, а саме від моменту створення товариства, 2006 рік, у той час, як шлюб зареєстровано 09.04.2010, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Під час шлюбу з апелянтом, ОСОБА_7 став одноосібним учасником ТОВ «Лівадія Груп» на підставі відповідних юридичних процедур (судових рішень, реєстраційних дій), але не за рахунок спільного майна подружжя, а на безоплатній основі.

Таким чином, відсутні правові підстави для виникнення права спільної власності подружжя апелянта та ОСОБА_7 на корпоративні права, пов`язані з участю останнього у ТОВ «Лівадія Груп».

Також, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07.04.2011 по справі № 2-3064/11 було встановлено, що ТОВ «Лівадія Груп» набуло право власності на рухоме майно у вигляді торгівельних палаток з металоконструкцій у кількості восьми одиниць, розташовані на земельних ділянках на перетині вулиць Братиславської та Шолом-Алейхема у м. Києві, на підставі договору підряду № 17/06/08 від 17.06.2008 з ПП «Михсер», яке виготовило та передало зазначені об`єкти ТОВ «Лівадія Груп» за актом приймання виконаних підрядних робіт за вересень 2008 року.

Згідно з ч. 4 ст. 80 ЦПК, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки у даній справі, як і у справі № 2-3064/11, приймає участь ТОВ «Лівадія Груп», факт набуття останнім права власності на рухоме майно у вигляді комплексу металоконструкцій (надалі перетворене у спірне нерухоме майно) вважається доведеним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07.04.2011 по справі № 2-3064/11.

Крім того, факт створення зазначених об`єктів рухомого майна на замовлення та коштом ТОВ «Лівадія Груп» підтверджується актом приймання виконаних підрядних робіт № 17/06/08/02 за вересень 2008 року до вказаного договору підряду, а оплата робіт з боку ТОВ «Лівадія Груп» - випискою з банківського рахунку.

Відповідно, зазначене рухоме (перетворене надалі у спірне нерухоме) майно набуте ТОВ «Лівадія Груп» до реєстрації шлюбу між засновником останнього - ОСОБА_7 та апелянтом, а тому не може вважатися їх спільною власністю відповідно до норм ч. 1 ст.60 СК України.

Також, апелянтом проігноровано, що спірне майно на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 16.12.2011 по справі № 62/191 та свідоцтва про державну реєстрацію права власності № 32716065 від 28.12.2011 належало на праві власності саме ТОВ «Лівадія Груп», а не особисто ОСОБА_7 .

Разом з тим, постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2012 у справі № 62/191, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 26.06.2012, скасовано рішення Господарського суду м. Києва від 16.12.2011 у вказаній справі, яким визнано право власності на спірне нерухоме майно за ТОВ «Лівадія Груп».

Висновки апеляційного та касаційного судів ґрунтуються на відсутності у матеріалах справи доказів прийняття спірного новозбудованого майна в експлуатацію, його державної реєстрації та виділення органом місцевого самоврядування земельної ділянки для будівництва спірного об`єкта.

Згідно правової позиції, сформульованої у постановах Верховного Суду від 22.09.2021 по справі № 587/1186/18 та від 15.04.2020 по справі №307/3957/14- ц, а також Верховного Суду України від 04.12.2013 по справі № 6-130цс13, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям.

Крім того, згідно з положеннями ч. 3 ст. 96 ЦК (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення), учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за її зобов`язаннями, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника).

Тобто, чинне на час вирішення спору законодавство (як і діюче на теперішній час) чітко розмежовує право власності юридичної особи та право власності її учасників, оскільки саме товариство, а не його учасники, вважається власником майна, внесеного до його статутного фонду, а також набутого на інших законних підставах (п.п, 1, 4 ч. 1 ст. 115 ЦК у редакції, чинній на час вирішення спору, ч. 1 ст. 12 чинного на той час Закону України «Про господарські товариства»).

У свою чергу, учасник товариства володіє відповідними корпоративними правами, що випливають з його участі у цьому товаристві, включаючи право на отримання у разі виходу з товариства або його ліквідації частини майна товариства, яка буде розрахована в майбутньому - станом на час виходу учасника або ліквідації товариства, та включатиме майно, склад якого визначатиметься у встановленому порядку саме на той момент.

Отже, відсутній безпосередній правовий зв`язок, притаманний відносинам власності, між спірним майном, належним на час вирішення спору ТОВ «Лівадія Груп», з одного боку, та учасником останнього ОСОБА_7 , а відтак і його дружиною - ОСОБА_1 , з іншого.

Виходячи з викладеного, ототожнення ОСОБА_1 права власності ТОВ «Лівадія Грун» на спірне майно з правом спільної власності подружжя на нього є помилковим та суперечить нормам діючого законодавства, та як наслідок, вона не може вважатись співвласником спірного майна як дружина учасника ТОВ «Лівадія Груп» ОСОБА_7 , оскільки вказане майно ніколи не перебувало у власності її чоловіка, а належало товариству, будучи створеним на замовлення та коштом останнього за підрядним договором, стороною якого виступало саме ТОВ «Лівадія Груп», а не його учасник ОСОБА_7 чи дружина останнього - ОСОБА_1 .

Відповідно, передання у заклад рухомого (надалі перетвореного у спірне нерухоме) майна на підставі відповідного договору між ТОВ «Лівадія Груп» та ОСОБА_2 від 03.08.2010 (що встановлено оскаржуваним рішенням та в апеляційній скарзі не заперечується), нехай і під час шлюбу ОСОБА_7 з апелянтом, належало до виключних повноважень самого товариства в особі його уповноважених органів і жодним чином не відносилось до правомочностей особисто ОСОБА_7 , а тим більше не потребувало отримання згоди від його дружини -апелянта.

З урахуванням викладеного, спірне майно не належало на праві власності ТОВ «Лівадія Груп», з факту чого апелянт вбачає підстави для виникнення у неї права спільної власності на дане майно з її чоловіком ОСОБА_7 як учасника товариства.

Що стосується ОСОБА_2 , то він надалі передав спірне майно до статутного капіталу ТОВ «Тайтрейдхолдін», що супроводжувалось введенням майна в експлуатацію із реєстрацією права власності на дане майно за вказаним товариством. Зазначені дії в установленому порядку не оскаржені та не скасовані.

З урахуванням викладеного, вимоги апелянта не підлягають задоволенню, оскільки відсутні будь-які правові підстави для визнання за нею права спільної власності на спірне майно, а відтак, оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, у зв`язку з чим має бути залишеним без змін.

20.06.2022 представником ОСОБА_2 - ОСОБА_5 було подано клопотання про стягнення з апелянта судового збору в повному розмірі. Подане клопотання обґрунтовано тим, що оскаржуючи рішення в повному обсязі, ОСОБА_1 сплачено судовий збір не в повному обсязі.

Перевіривши наявні в матеріалах справи докази, апеляційний суд доходить висновку про наявність підстав для достягнення з апелянта недоплаченої суми судового збору з огляду на таке.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», в редакції, яка діяла на момент подання позову, за подачу позовної заяви майнового характеру підлягає стягненню ставка судового збору у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не |менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Статтею 13 Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» станом на 1 січня 2012 року (в якому подавались первісний та зустрічний позови по даній справі) мінімальну заробітну плату було встановлено на рівні 1 073,00 грн.

За подання первісного позову по даній справі судовий збір розраховувався виходячи з наступних критеріїв:

- 1 відсоток ціни позову - 5 415,88 грн. (541 588,22 x 0,01)

- 0,2 розміру мінімальної заробітної плати - 214,6 грн. (1073 х 0,2)

- З розміри мінімальної заробітної плати - 3 219,00 грн. (1073 х 3)

Відтак, судовий збір за подачу первісного позову складав 3 219,00 грн (а саме, 3 розмірі мінімальної заробітної плати, оскільки ця сума перевищує 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, але є меншою від 1 відсотка ціни позову).

За подання зустрічного позову по даній справі судовий збір розраховувався за такими критеріями:

1 відсоток ціни позову - 2 50,00 грн. (250 000 х 0,01)

- 0,2 розміру мінімальної заробітної плати - 214,6 грн. (1073 х 0,2)

- 3 розміри мінімальної заробітної плати - 3 219,00 грн. (1073 х 3)

Отже, судовий збір за подачу зустрічного позову складав 2 500,00 грн. (а саме, 1 відсоток ціни позову, оскільки ця сума перевищує 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, але є меншою від 3х її розмірів).

Всього обома сторонами було сплачено судовий збір на загальну суму 5 719,00 грн. (3 219,00 грн + 2 500,00 грн).

Згідно п.п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору апеляційної скарги на рішення суду становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при подані позовної заяви.

Отже, за апеляційну скаргу апелянтом необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 5 719,00 грн * 150% = 8 578,50 грн

З поданих до апеляційної скарги квитанції про сплату № 83605 від 23.04.2021 вбачається, що судовий збір за оскарження рішення суду першої інстанції сплачено на суму 1 362,00 грн, згідно квитанції про сплату № 83469 від 23.04.2021 судовий збір сплачено на суму 681,00 грн, а всього 1 362,00 грн + 681,00 грн = 2 043,00 грн (а.с. 4, 13).

Отже, з апелянта підлягає стягненню в дохід держави різниця суми судового збору у розмірі 8 578,50 грн - 2 043,00 грн = 6 535,50 грн за наступними реквізитами: ГУК у м.Києві/Соломян.р-н/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО): 899998, рахунок отримувача: UA0026010, код класифікації доходів бюджету: 22030101.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 362, 368, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2012 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лівадія Груп» до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лівадія Груп» про стягнення коштів закрити.

Стягнути з особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) судовий збір за подачу апеляційної скарги на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2012 року за наступними реквізитами: ГУК у м.Києві/Соломян.р-н/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО): 899998, рахунок отримувача: UA0026010, код класифікації доходів бюджету: 22030101 у розмірі 6 535(шість тисяч п`ятсот тридцять п`ять),50 грн.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови виготовлено 09 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді І.М. Вербова

Т.О. Невідома