Постанова

Іменем України

04 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 127/20883/20

провадження № 61-3955св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2021 року у складі судді Луценко Л. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 квітня 2022 року у складі колегії суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В., Сопруна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ), правонаступником якого є ОСОБА_3 , про розірвання договору та стягнення коштів.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 02 березня 2019 року між сторонами укладено договір поставки обладнання № 02/03/19.

Відповідно до положень пунктів 2.1, 3.1 договору поставки загальна вартість обладнання за договором встановлюється у сумі 478 800,00 грн, покупець сплачує у вигляді завдатку на рахунок постачальника не пізніше 5 банківських днів від дати підписання договору.

На виконання власного зобов`язання щодо оплати вартості обладнання позивачем здійснено сплату на користь відповідача грошових коштів у розмірі 536 700 гривень, що підтверджується сформованою відповідачем розпискою про отримання коштів на примірнику договору позивача.

20 серпня 2019 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02 березня 2019 року.

Пунктом 1.2 додаткової угоди основний договір доповнено пунктом 4.2.1, яким сторони визначили додатковий строк для виконання постачальником власного обов`язку щодо поставки обладнання, який становить до 11 вересня 2019 року.

Всупереч наявності у відповідача обов`язку щодо поставки обладнання у строк до 11 вересня 2019 року, не виконувалось власне зобов`язання перед позивачем за договором поставки та додатковою угодою до нього, а неодноразові усні звернення позивача до відповідача з вимогою здійснити поставку обладнання на загальну суму 536 700 грн залишені останнім без виконання.

20 травня 2020 між сторонами укладено додаткову угоду № 2 до договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02 березня 2019 року.

Пунктом 1.1 додаткової угоди № 2 сторони визначили інший перелік обладнання, який підлягає поставці згідно з умовами договору поставки, пунктом 1.2 сторони встановили те, що загальна вартість обладнання, визначеного пунктом 1.1 цього договору, встановлюється у розмірі 536 700 грн, а пунктом 1.4 внесли зміни до пункту 4.2.1 договору поставки, яким визначили граничний строк передання усього обладнання - до 20 червня 2020 року.

Вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з вимогами про розірвання договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02 березня 2019 року та стягнення з відповідача на його користь коштів у розмірі 853 494,88 грн, з яких 536 700 грн - оплата вартості обладнання, 100 000 грн - компенсаційних витрат, 211 889,16 грн - штраф за порушення зобов`язання за договором, 4 905,72 грн - 3% річних.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня

2021 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявлені позовні вимоги не підтверджені належними та достатніми доказами, а відтак задоволенню не підлягають у зв`язку із недоведеністю.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Рішення місцевого суду оскаржено у апеляційному порядку ОСОБА_1 .

Постановою Вінницького апеляційного суду від 26 квітня 2022 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Місцевим судом всебічно та повно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, у судовому засіданні досліджено усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості та надано їм правильну оцінку.

При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 квітня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що місцевим та апеляційним судами повно і всебічно не з`ясовано обставини справи.

Рішення у справі було ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (статті 81, 95 ЦПК України), викладених у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 та від 19 лютого 2020 року у справі № 607/98/17.

Заявник зазначає, що за доведеності факту прийняття спадщини одним спадкоємцем, а саме ОСОБА_3 , після смерті ФОП ОСОБА_2 , надання доказів суду щодо вартості спадкового майна, отриманого ОСОБА_3 у спадщину, наявністю виключно у ОСОБА_3 обов`язку щодо доведення обсягу спадкового майна та його вартості, судами попередніх інстанцій безпідставно обмежено право позивача щодо стягнення із спадкоємиці грошових коштів за договором поставки.

Провадження у суді касаційної інстанції

07 червня 2022 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Інший учасник справи не скористалася правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу

Фактичні обставини справи, встановлені судами

02 березня 2019 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено договір поставки обладнання № 02/03/19 (т. 1, а. с. 9-11).

Згідно з пунктом 1.1 вказаного договору постачальник ФОП ОСОБА_2 зобов`язався за замовленням покупця ОСОБА_1 виготовити та передати (поставити) у власність покупця обладнання, асортимент, кількість, комплектність та ціна якого буде визначатись у специфікаціях, що є невід`ємною частиною договору, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити вартість переданого (поставленого) обладнання.

Відповідно до пункту 2.1 договору загальна вартість обладнання встановлюється у сумі 478 800 грн.

Згідно із пунктом 3.1 договору 100 % загальної вартості обладнання, визначеної у пункті 2.1 договору (попередня оплата), покупець сплачує у вигляді завдатку на рахунок постачальника не пізніше 5 (п`яти) банківських днів від дати підписання договору.

Умови та терміни виготовлення, постачання та приймання обладнання були визначені сторонами у статті 4 договору.

Додатками № 1 та № 2 від 02 березня 2019 року до договору № 02/03/19 від 02 березня 2019 року сторони погодили специфікацію та технічне завдання (т. 1, а. с. 12-13).

20 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02 березня 2019 року, якою сторони доповнили договір пунктами 1.2, 4.2.1, 6.4., 6.5. і внесли зміни до пункту 9.1 (т. 1, а. с. 14).

20 травня 2020 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 2 до договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02 березня 2019 року, якою сторони внесли зміни до пунктів 1.1, 1.1.1, 1.1.2, 1.1.3, 2.1, 3.1, 4.2.1 основного договору.

Зокрема згідно із пунктом 2.1 договору в редакції додаткової угоди № 2 від 20 травня 2020 року загальна вартість обладнання, визначеного в пункті 1.1 цього договору, встановлюється у розмірі 536 700,00 грн. Ціна, за якою буде поставлятись обладнання, є звичайною.

Відповідно до пункту 1.3 договору в редакції додаткової угоди № 2 від 20 травня 2020 року 100% загальної вартості обладнання, визначеної у пункті 2.1 договору, що складає 536 700,00 грн, сплачено покупцем на користь постачальника у готівковій формі 03 березня 2019 року двома платежами у розмірі 297 300,00 грн та 239 400,00 грн, про що на примірнику договору покупця постачальником власноруч сформовано відповідний допис. Вказаний допис є підтвердженням факту отримання постачальником у покупця повної вартості обладнання у розмірі 536 700,00 грн.

За пунктом 3 додаткової угоди № 2 від 20 травня 2020 року в момент підписання додаткової угоди постачальник зобов`язується сплатити на користь покупця грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн в якості компенсації витрат покупця, понесених до підписання цієї додаткової угоди та спричинених постачальником.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 81, 112).

Батько ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та малолітній син ОСОБА_6 , в особі законного представника матері ОСОБА_7 , своїми заявами від 13 березня 2021 року та 17 травня 2021 року від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 відмовилися (т. 1, а. с. 110, 127).

13 березня 2021 року мати ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті сина (т. 1, а. с. 108).

Станом на день розгляду справи свідоцтво про право на спадщину не видано жодній особі.

Зі змісту інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності разом із співвласниками ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Тобто квартира перебувала у спільній сумісній власності трьох осіб: померлого ОСОБА_2 , його спадкоємиці ОСОБА_3 та особи, яка не є учасником справи - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим органом приватизації радгоспу «Тарасівський» згідно з розпорядженням від 02 лютого 1996 року № 136. Частки у праві спільної сумісної власності не виділено.

Також судом першої інстанції встановлено, що у первісній редакції договору (пункт 3.1) сторони погодили безготівковий спосіб оплати за договором поставки у розмірі 478 800,00 грн протягом 5 банківських днів від дати підписання договору (т. 1, а. с. 9). Цей пункт договору не був змінений згідно із додатковою угодою № 1 від 20 серпня 2019 року (т. 1, а. с. 14).

У подальшому ОСОБА_2 на примірнику первісного договору поставки було вчинено два написи про отримання грошових коштів у розмірі 297 300,00 грн та 239 400,00 грн (т. 1, а. с. 11), про те, від кого, коли та за що ОСОБА_2 ці кошти отримав, відомостей не вказано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судами попередніх інстанцій встановлено і про це зазначено в оскаржуваних судових рішеннях, що 14 квітня 2020 року Вінницьким міським судом Вінницької області у справі № 127/32895/19 за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про розірвання договору поставки обладнання та стягнення коштів у задоволенні позову відмовлено.

Вказане судове рішення залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 17 вересня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2021 року касаційне провадження закрито у зв`язку із тим, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду та на які посилалась особа у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.

Предметом позову у справі № 127/32895/19 було розірвання договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02 березня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_8 та стягнення з відповідача на його користь коштів у розмірі 714 784, 80 грн, з яких: 536 700, 00 грн - оплата вартості обладнання; 166 909, 68 грн - штраф; 7 513, 80 грн - інфляційні втрати; 3 661, 32 грн - 3 % річних.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 у справі № 127/32895/19, місцевий суд вказав на те, що суду не було надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 на виконання умов договору перерахував на рахунок ФОП ОСОБА_2 грошові кошти. Крім цього, суд не взяв до уваги як доказ проведення позивачем оплати (розписку) вказаний вище допис у договорі, оскільки він не містить необхідних реквізитів для розписки. Суд також зазначив, що у цьому дописі вказана більша сума коштів, аніж зазначено у пункті 2.1 договору про його ціну.

Також у справі № 127/32895/19 судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено, що станом на 14 квітня 2020 року (день ухвалення рішення суду першої інстанції) ОСОБА_1 передав будь-які кошти ФОП ОСОБА_2 на виконання умов договору поставки № 02/03/19 від 02 березня 2019 року, зокрема не віднайдено жодного доказу на підтвердження протилежного. Відповідач, у свою чергу, позов не визнав, жодними своїми діями не підтверджував факт отримання коштів, заперечував щодо цього весь час.

Натомість зі змісту додаткової угоди № 2 видно, що фактично ці кошти були передані ще 03 березня 2019 року, про що жодна із сторін судам першої та апеляційної інстанцій не повідомила, відповідних доказів не надала. Відтак, відповідний доказ викликає сумніви у його достовірності.

Напис на примірнику основного договору поставки обладнання № 02/03/2019 від 02 березня 2019 року обґрунтовано визнано судами у справі № 127/32895/19 недопустимим доказом, адже його оглянуто у судовому засіданні та виявлено, що допис міститься на окремому аркуші після реквізитів і підписів сторін (а не на зворотному), як відображає копія договору, додана позивачем до позовної заяви, не пронумерований і не прошитий, на кожному аркуші відсутні підписи сторін, ціна договору і сума у дописі різняться. Відповідні факти судом встановлено у відкритому судовому засіданні, відповідні судові рішення набрали законної сили та є обов`язковими на всій території України.

Сумніви щодо того, що цей допис є за своєю суттю розпискою не спростовує також викладення пункту 3.1 договору у редакції додаткової угоди № 2, адже він не змінює той факт, що відповідний допис не містить притаманних розписці реквізитів: яка особа, кому, коли, у якій сумі та згідно з яким правочином (або у зв`язку та перед укладенням якого правочину) передала грошові кошти. Зі змісту речення, викладеного у пункті 1.3 додаткової угоди № 2, вбачається лише те, що ним підтверджується факт отримання невідомим учасником договору «Постачальним» (а не постачальником у розумінні договору згідно із його вступною частиною) у покупця повної вартості обладнання.

Після ухвалення рішення судом першої інстанції у справі № 127/32895/19, а саме 20 травня 2020 року, між сторонами укладено додаткову угоду № 2 до договору поставки обладнання, якою внесено зміни до пунктів 2.1, 3.1 договору про зміну ціни договору з 478 800 грн на 536 700 грн та спосіб оплати з безготівкового на готівковий, а також констатовано, що оплата фактично відбулася раніше - 03 березня 2019 року.

У справі, яка розглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами про розірвання договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02 березня 2019 року та стягнення з відповідача на його користь коштів у розмірі 853 494,88 грн, з яких 536 700 грн - оплата вартості обладнання, 100 000 грн - компенсаційних витрат, 211 889,16 грн - штраф за порушення зобов`язання за договором, 4 905,72 грн - 3% річних.

Місцевим судом узято до уваги, що пункт 3.1 договору у редакції додаткової угоди № 2 містить не умову договору поставки, а по суті твердження про попередню оплату товару позивачем готівкою ще 03 березня 2019 року (на наступний день після укладення договору): «100% загальної вартості обладнання, визначеної у пункті 2.1 договору, що складає 536 700 грн, сплачено покупцем на користь постачальника у готівковій формі 03 березня 2019 року двома платежами у розмірі 297 300 грн та 239 400 грн, про що на примірнику договору покупця постачальником власноруч сформовано відповідний допис. Вказаний допис є підтвердженням факту отримання постачальником у покупця повної вартості обладнання у розмірі 536 700 грн».

Водночас суд першої інстанції не погодився з тим, що вказаний пункт договору у редакції додаткової угоди № 2 у сукупності із дописом на примірнику основного договору є достовірними та достатніми доказами факту оплати за договором поставки № 02/03/19 від 02 березня 2019 року.

Взявши до уваги преюдиційність висновків у справі № 127/32895/19 щодо не доведення факту передачі ОСОБА_1 коштів ФОП ОСОБА_2 на виконання умов договору поставки № 02/03/19 від 02 березня 2019 року, принцип юридичної визначеності, врахувавши заперечення правонаступником відповідача - ОСОБА_3 факту отримання коштів від позивача за договором поставки обладнання, відсутність доказів передачі грошових коштів за договором поставки № 02/03/2019 від 02 березня 2019 року, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02 березня 2019 року та про стягнення з відповідача на його користь оплати коштів у розмірі 853 494,88 грн, з яких 536 700 грн - оплата вартості обладнання, 100 000 грн - компенсаційних витрат, 211 889,16 грн - штраф за порушення зобов`язання за договором, 4 905,72 грн - 3% річних є необґрунтованими та не підтверджені достовірними та достатніми доказами, а отже не підлягають задоволенню.

Ухвалюючи рішення у справі, місцевим судом правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, а висновки суду відповідають належним чином оціненим доказам, що надані сторонами (стаття 89 ЦПК України).

Доводи заявника про те, що місцевим та апеляційним судами повно і всебічно не з`ясовано обставини справи колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до незгоди з судовим рішенням у справіта переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Апеляційний суд, переглядаючи справу у межах доводів апеляційної скарги, з урахуванням усіх конкретних обставин, надав вичерпну відповідь на всі істотні питання.

Доводи касаційної скарги про те, що місцевим та апеляційним судом рішення у справі було ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (статті 81, 95 ЦПК України), викладених у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 та від 19 лютого 2020 року у справі № 607/98/17, колегія суддів до уваги не бере з огляду на таке.

У справі № 916/667/18 розглядався спір за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест-курорт-1», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_6; треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_7, ОСОБА_8; залучена третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Таранська Аліна Миколаївна; про розірвання договору купівлі-продажу частки в розмірі 80 % статутного капіталу, скасування рішення загальних зборів, визнання права власності на частку в статутному капіталі.

У справі № 607/98/17 (провадження № 61-27515св18) розглядався спір за позовом публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1, третя особа - Перша тернопільська державна контора, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Верховного суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

Таким чином висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 та від 19 лютого 2020 року у справі № 607/98/17, на які посилався заявник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, до правовідносин у справі, що переглядається.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування норм права у різних справах, у неподібних правовідносинах, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, пункт 47).

Посилання заявника на не дослідження судами зібраних у справі доказів є неспроможними, так як суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

З огляду на викладене Верховний Суд, у межах доводів касаційної скарги, дійшов висновку, що вони належним чином не підтверджені та не дають підстав стверджувати про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права не знайшли підтвердження під час касаційного розгляду та є безпідставними, не спростовують висновків судів першої й апеляційної інстанцій та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2021 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 26 квітня 2022 року без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Сердюк
С. Ю. Мартєв
І. М. Фаловська