ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 року м.Суми

Справа №583/4985/21

Номер провадження 22-ц/816/579/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Центр розвитку дитини «Калинка» Охтирської міської ради Сумської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14 січня 2022 року в складі судді Ільченко В.М., ухвалене в м. Охтирка,

В С Т А Н О В И В:

07 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Центру розвитку дитини «Калинка» Охтирської міської ради Сумської області про визнання незаконним та протиправним відсторонення від роботи на підставі наказу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 04 листопада 2021 року методистом ЦРД «Калинка» ОСОБА_2 було вручено повідомлення від 28 жовтня 2021 року № 9 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» з підписом директора, який у той день був відсутній на роботі. 08 листопада 2021 року наказом № 01-05/131/к її було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати та соціальних гарантій, без її відома. 11 листопада 2021 року вона не була допущена до місця праці за графіком роботи в ЦРД «Калинка» методистом ОСОБА_2 , яка, зі слів останньої, не виконувала обов`язки директора, хоча директор, за її особистим повідомленням по телефону, була відсутня на роботі та знаходилася на лікарняному в цей день, а також 27 жовтня 2021 року - 29 жовтня 2021 року, 04 листопада 2021 року, 08 листопада 2021 року по 11 листопада 2021 року та надалі. Наказ про відсторонення від 08 листопада 2021 року було надіслано поштою лише 12 листопада 2021 року разом з актом, складеним нібито 05 листопада 2021 року, за відсутності на роботі директора, але за її підписом.

Вважає своє відсторонення протиправним, а наказ від 08 листопада 2021 року № 01-05/131/к таким, що порушує гарантовані Конституцією України права людини і громадянина та створює загрозу життю і здоров`ю людини і громадянина, оскільки позбавленням права на працю та винагороду її поставили в дискримінаційні умови, чим створили загрозу життю і здоров`ю, залишивши без доходу, без права на соціальне забезпечення.

Посилаючись на зазначені обставини, просила визнати незаконним та скасувати наказ від 08 листопада 2021 року № 01-05/131/к; зобов`язати керівника ЦРД «Калинка» Сергієнко Т.І. припинити порушення прав людини і громадянина незаконним наказом та відновити становище працівника, що існувало до порушення, з повним відшкодуванням завданої шкоди.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14 січня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн в прибуток держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим судом порушено ст. 279 ЦПК України, оскільки справу розглянуто в спрощеному провадженні без повідомлення сторін.

Також вказує, що суд першої інстанції порушив право заявника на справедливий, неупереджений розгляд справи та вийшов за межі позовних вимог, проігнорувавши порушення ст. 32 КЗпП України, на якій грунтується позов, чим допустив порушення норм процесуального права та обмежив право позивача на судовий захист у трудових правовідносинах та на справедливий суд, передбачене Конституцією України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ОСОБА_1 зазначає про незаконне стягнення з неї судового збору в розмірі 908 грн.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем до апеляційного суду не направлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Сторони належним чином повідомлені, в судове засідання не з`явилися, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу без сторін, оскільки явка до апеляційного суду не є обов`язковою, позиція сторін є чіткою і зрозумілою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працює вихователем центру розвитку дитини «Калинка» Охтирської міської ради Сумської області, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до акта від 05 листопада 2021 року № 1 «Про відмову ОСОБА_3 » підписати повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19», директор ЦРД «Калинка» ОСОБА_4 у присутності вихователя-методиста ОСОБА_5 , вихователя, відповідальної за ведення ділової документації ОСОБА_6 , голови профспілкового комітету ЦРД «Калинка» ОСОБА_7 , запропонувала вихователю ОСОБА_8 отримати повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 та засвідчити факт отримання особистим підписом. Однак ОСОБА_1 відмовилася засвідчувати факт отримання повідомлення власним підписом. Текст повідомлення зачитали ОСОБА_8 уголос у присутності свідків (а.с. 20).

Згідно змісту повідомлення від 28 грудня 2021 року № 9 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» працівника ЦРД «Калинка» повідомлялося про те, що з 08 листопада 2021 року на період карантину, встановленого КМУ, щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників вказаного закладу. Тому до 05 листопада 2021 року просилося надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. У разі ненадання до 05 листопада 2021 року одного із зазначених в повідомленні документів, 08 листопада 2021 року його відсторонять від роботи без збереження заробітної плати. Також проінформовано, що період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати не увійде до страхового стажу для призначення пенсії та оплати тимчасової непрацездатності, а також до стажу, що дає право на щорічну відпустку (а.с. 19).

Наказом від 08 листопада 2021 року № 01-05/131/к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_3 », за підписом директора ЦРД «Калинка» Охтирської міської ради Сумської області Тетяни Сергієнко, посилаючись на ст. 46 КЗпП, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 № 1645-ІІІ, наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153, п. 41-6 Постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236, ОСОБА_9 , вихователя центру розвитку дитини «Калинка» Охтирської міської ради Сумської області, відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати (а.с. 21).

З наданого супровідного листа від 08 листопада 2021 року № 01-19/228 вбачається, що наказ від 08 листопада 2021 року № 01-05/131/к був надісланий вихователю ЦРД «Калинка» ОСОБА_10 (а.с. 22).

Актом від 11 листопада 2021 року № 2 «Про відмову ОСОБА_3 підписати наказ від 08 листопада 2021 року № 01-05/133/к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_3 », підписаним вихователем-методистом ОСОБА_11 , вихователем Світланою Наумкіною, головою ПК ЦРД «Калинка» ОСОБА_12 , зафіксована відмова ОСОБА_13 від засвідчення власним підписом факту ознайомлення з наказом від 08 листопада 2021 року № 01-05/131/к. Текст наказу зачитали ОСОБА_8 уголос у присутності свідків (а.с. 23).

Актом від 11 листопада 2021 року № 3 «Про недопущення ОСОБА_3 до роботи», підписаним вихователем-методистом ОСОБА_11 , вихователем Світланою Наумкіною, головою ПК ЦРД «Калинка» ОСОБА_12 , зафіксовано недопущення ОСОБА_3 до роботи з 08 листопада 2021 року (за графіком роботи з 11 листопада 2021 року, четвер) (а.с. 24).

В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинування.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відсторонення позивача ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати з 08 листопада 2021 року до усунення причин, що зумовили таке відсторонення, є законним і правомірним, а тому місцевий суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з п. п. а, б ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90).

COVID-19 було віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб наказом МОЗ від 05 лютого 2020 року за № 521, яким розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, було доповнено пунктом 39 такого змісту: «39. COVID-19».

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року на території України продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» .

З метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, наказом Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04 жовтня 2021 року, затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають, зокрема, працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності (п. 3 Переліку). Міститься також застереження: в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року № 2070). На підставі вказаного вище Наказу МОЗ № 2153 внесені відповідні зміни і до Постанови № 1236.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1096 від 20 жовтня 2021 року, яка набрала чинності з 08 листопада 2021 року, внесено зміни до Постанови № 1236 та доповнено пунктом 41-6, згідно з яким на керівників державних органів, керівників підприємств, установ та організацій покладено обов`язки забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяти до відома, що на час відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» та ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу».

Відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються. Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відтак, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, в період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України ОСОБА_1 , як працівник дошкільного навчального закладу, підлягає обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Як встановлено судом, позивача було попереджено роботодавцем про обов`язковість щеплення працівників проти COVID-19 та надання відповідних документів про проходження цієї процедури або про наявність абсолютних протипоказань до такого щеплення, а також роз`яснено наслідки ненадання одного з таких документів у вигляді відсторонення від роботи без збереження заробітної плати. Відсторонення позивача від роботи відбулось шляхом видання наказу про таке відсторонення із зазначенням строку відсторонення - до усунення причин відсторонення. Позивач відмовилася від засвідчення власним підписом факту ознайомлення з наказом від 08 листопада 2021 року № 01-05/131/к, про що складено акт від 11 листопада 2021 року № 2. Текст наказу зачитали ОСОБА_1 у присутності свідків.

ОСОБА_1 , всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України, не надано суду належних документів про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 або документів, які вказували на протипоказання до щеплення.

Отже, правильним є висновок місцевого суду про те, що ОСОБА_1 ухилилася від проходження обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, у зв`язку з чим відповідно до положення ст. 46 КЗпП України відповідач правомірно відсторонив її від роботи без збереження заробітної плати.

За встановлених обставини справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наказ про відсторонення ОСОБА_1 від роботи відповідає вимогам чинного законодавства та не порушує трудових прав позивача, внаслідок чого підстави для його скасування відсутні.

Стаття 46 КЗпП України не містить такої підстави для відсторонення як відсутність щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, проте цією статтею передбачено можливість відсторонення працівників від роботи в інших випадках, передбачених законодавством. Саме такий випадок і передбачений ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», відповідно до якої працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб, якою є в тому числі гостра респіраторна вірусна інфекція COVID-19. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Суд звертає увагу на те, що норми чинного законодавства України не містять норм щодо примусової вакцинації, тому діюче законодавство у разі відмови чи ухилення від обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати.

Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19).

Суд зазначає, що обов`язковість щеплення є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Між тим, такі втручання цілком припустимі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.

Досліджуючи питання наявності закону ЄСПЛ в ухваленому 08 квітня 2021 року рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266): «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, «Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки» [GC], № № 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням).»

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а прийняті на його виконання постанови Кабінету міністрів України, накази МОЗ є лише способом реалізації законодавчого припису.

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272):

«Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

У відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи:

«285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі - відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З огляду на викладене, суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ від 19 липня 1995 року № 133 зі змінами належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції.

Відсторонення від роботи має наслідком втрати заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого рішення позивача відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначеного статтею 43 Конституції України, оскільки за ним зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Тобто, саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні, а не право на працю.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 березня 2021 року в справі № 331/5291/19 зазначив: «згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян.

Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Щодо тверджень ОСОБА_1 в апеляційній скарзі з приводу порушення судом першої інстанції норм ст. 279 ЦПК України, так як справу розглянуто в спрощеному провадженні без повідомлення сторін, то останні є слушними та заслуговують на увагу колегії суддів з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 грудня 2021 року було відкрито провадження у даній справі та вирішено питання щодо проведення її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

23 грудня 2021 року ОСОБА_1 до суду першої інстанції подано заяву, в якій остання, зокрема, просила розгяд справи проводити з повідомленням сторін.

У частинах першій, четвертій статті 279 ЦПК України визначено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Тлумачення зазначених положень статті 279 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що за наявності клопотання однієї із сторін про розгляд справи, яка призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін суд першої інстанції зобов`язаний призначити розгляд такої справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відмовити в задоволенні зазначеного клопотання суд може виключно за сукупності умов, визначених у частині шостій статті 279 ЦПК України. Тобто однією з таких умов є те, що така відмова може стосуватись лише малозначних справ згідно закону (пункт 1 частини четвертої статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у цій справі є вимога про визнання незаконним та протиправним відсторонення на підставі наказу, у зв`язку з чим суд першої інстанції, не врахувавши положення ч. 5 ст. 279 ЦПК України та навіть не постановивши ухвалу про відмову в задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, безпідставно розглянув справу без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2020 року у справі № 589/16/19.

Європейський суд з прав людини вказав, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на усне слухання. Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За таких обставин місцевий суд, за наявності клопотання позивача про проведення судового розгляду з повідомленням сторін, прийшов до помилкового висновку, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, що порушує права позивача та не врахував, що зазначене порушення є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Що стосується тверджень в апеляційній скарзі з приводу незаконного стягнення з позивача судового збору в розмірі 908 грн, то питання щодо розподілу судових витрат вирішено згідно із законом, позивач не звільнена ввд сплати судового збору в даній справі.

Враховуючи, що ухвалою Сумського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору в сумі 1362 грн до ухвалення судового рішення у даній справі, проте, матеріали справи не містять доказів сплати судового збору у визначеному розмірі, тому з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1362 грн, тобто в повному обсязі, незважаючи на часткове задоволення позову, оскільки за наслідками апеляційного розгляду в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 376, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_13 задовольнити частково.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_13 до Центру розвитку дитини «Калинка» Охтирської міської ради Сумської області про визнання незаконним та протиправним відсторонення від роботи на підставі наказу, відновлення становища працівника та відшкодування завданої шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_13 на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у сумі 908 грн 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_13 на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 1362 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 вересня 2022 року.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: Т. А. Левченко

С. С. Ткачук