РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2022 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Харечка С.П.

при секретарі Литвиненко В.М.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 , та його представника - адвоката Віднік А.М.,

представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Маринчак О.С.,

представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Широких Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ТОВ «Лейк Ленд Груп», ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім`ю, визнання майна приватною власністю, визнання недійсним рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулась з позовом до ОСОБА_2 ,ТОВ «Лейк Ленд Груп», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`ю, визнання майна приватною власністю, визнання недійсним рішення.

Позов мотивований тим, що з 2001 року вона проживає із ОСОБА_2 однією сім`ю. Разом виховують спільних дітей, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Ведуть спільне господарство, мають спільний бюджет, виконують права та обов`язки подружжя, купують рухоме та нерухоме майно (квартири, земельні ділянки, автомобілі). Також зазначає, що 03 грудня 2018 року нею набуто у особисту власність квартиру АДРЕСА_1 . Вказане майно було набуто за її особисті кошти та за домовленістю із ОСОБА_2 ця квартира придбана як її особиста власність. Для зручності усю нерухомість оформлено на чоловіка ОСОБА_2 . 16 лютого 2019 року ОСОБА_2 без її відома та погодження, вніс квартиру до статутного капіталу ТОВ «Лейк Ленд Груп», яке в свою чергу, 22 лютого 2019 року відчужило квартиру громадянці ОСОБА_3 . Ні про факт внесення її майна до статутного фонду, ні про факт відчуження третім особам, їй не було відомо до травня 2020 року. Внаслідок цих недобросовісних дій, майно вибуло з її володіння, а громадянка ОСОБА_3 набула його без її на те волі. У зв`язку з чим вважає, що недійсним є не лише акт про приймання її майна від ОСОБА_2 до ТОВ «Лейк Ленд Груп» від 16 лютого 2019 року, але й Рішення загальних зборів ТОВ «Лейк Ленд Груп» про прийняття вказаного майна до статутного фонду ТОВ «Лейк Ленд Груп» та рішення про відчуження її майна громадянці ОСОБА_3 від 22 лютого 2019 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2020 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 ,ТОВ «Лейк Ленд Груп», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`ю, визнання майна приватною власністю, визнання недійсним рішення, задоволено.

Встановлено юридичний факт проживання однією сім`ю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , без шлюбу у період з 2001 року по даний час.

Визнано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 ., особистою власністю ОСОБА_5 .

Визнано недійсними: Акт приймання-передавання ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ «Лейк Ленд Груп» від 16.02.2019 нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 ; рішення загальних зборів ТОВ «Лейк Ленд Груп» в частині прийняття майна квартири АДРЕСА_2 , від ОСОБА_2 до статутного фонду ТОВ «Лейк Ленд Груп» від 16.02.2019; рішення загальних зборів ТОВ «Лейк Ленд Груп» в частині передачі майна квартири АДРЕСА_2 від ТОВ «Лейк Ленд Груп» до ОСОБА_3 .

Постановою Рівненського апеляційного судувід 25 березня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Маринчак О.С. задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2020 року змінено в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу період проживання, вказавши з 01 січня 2004 року. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2020 року в частині визнання майна приватною власністю, визнання недійсним рішення скасовано. Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 ,ТОВ «Лейк Ленд Груп», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`ю, визнання майна приватною власністю, визнання недійсним рішення задоволено частково. Визнано недійсними: Акт приймання-передавання ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ «Лейк Ленд Груп» від 16.02.2019 нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 ; рішення загальних зборів ТОВ «Лейк Ленд Груп» в частині прийняття майна квартири АДРЕСА_2 , від ОСОБА_2 до статутного фонду ТОВ «Лейк Ленд Груп» від 16.02.2019; рішення загальних зборів ТОВ «Лейк Ленд Груп» в частині передачі майна квартири АДРЕСА_2 від ТОВ «Лейк Ленд Груп» до ОСОБА_3 .У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання майна приватною власністю відмовлено.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.10.2021 справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Верховний Суд зауважив, що суд першої інстанції не з`ясував належних учасників справи. На думку Суду, одна із власників спірного майна - ОСОБА_3 мала б бути залучена не в якості третьої особи, а в якості відповідача або співвідповідача.

Ухвалою суду від 17.11.2021 суддею Харечко С.П. справу прийнято до провадження та призначено справу до розгляду.

Ухвалою суду від 09.12.2021 року до участі у справі в якості відповідача залучено ОСОБА_3 та в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог залучено ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 .

Ухвалою суду від 12.05.2022 року, до участі у справі залучено співвідповідачів: ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 .

Ухвалою суду від 16.06.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

Представник позивача ОСОБА_5 адвокат Бідюк Т.В. в судовому засіданні підтримала обгрунтування позовних вимог та просила суд позов задовільнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Віднік А.М. в судовому засіданні визнали частково позовні вимоги. Відповідач ОСОБА_2 суду пояснив, що він та ОСОБА_5 з 2001 року постійно проживають однією сім`ю, мають спільних дітей, спільно ведуть господарство. На придбання квартири АДРЕСА_2 кошти надавала ОСОБА_5 . На той час в нього було декілька квартир, зазначає, що він та ОСОБА_5 уклали між собою договір про поділ майна. Вказав, що відповідач ОСОБА_3 не вносила і не внесла до товариства частку (кошти) за квартиру. Вказав, що йому нотаріус не пояснив, що при внесені частки до товариства потрібна згода ОСОБА_5 .

Представник відповідача ОСОБА_3 , адвокат Маринчак О.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Зазначав, що відповідач ОСОБА_3 набула майно законно. Про факт сплати нею коштів до товариства за придбану квартиру йому нічого не відомо. Також просив суд до вимог про визнання недійсними: акту приймання-передавання ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ «Лейк Ленд Груп» від 16.02.2019 нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 ; рішення загальних зборів ТОВ «Лейк Ленд Груп» в частині прийняття майна квартири АДРЕСА_2 , від ОСОБА_2 до статутного фонду ТОВ «Лейк Ленд Груп» від 16.02.2019; рішення загальних зборів ТОВ «Лейк Ленд Груп» в частині передачі майна квартири АДРЕСА_2 від ТОВ «Лейк Ленд Груп» до ОСОБА_3 застосувати строк позовної давності, оскільки збори товариства на яких було прийнято рішення відбулись 16.02.2019 року, а позивач звернулася до суду 02.09.2020 року після спливу строку позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Широких Ю.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Просила відмовити в позові з підстав необґрунтованості та недоведеності. Суду пояснила, що матеріали справи не містять доказів підтвердження спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , а наявність спільних дітей у них не може бути підставою для встановлення факту проживання однією смєю. Вказала, що законних підстав для набуття у власність спірного майна у ОСОБА_5 не було. Вона не могла придбати спірну квартиру, оскільки саме ОСОБА_2 набув її у власність на підставі акту приймання-передавання нерухомого майна від 23.11.2018 року. Також пояснила, що вимоги щодо визнання недійсним рішень товариства підлягають закриттю, оскільки підлягають вирішенню в порядку господарського судочинства.

Відповідачі ТОВ «Лейк Ленд Груп», ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідка, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 з 2001 року, проживають однією сім`ю, але не перебувають у шлюбі. Мають спільних дітей, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвами про народження.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 22 березня 2017 року, яка набрала законної сили 28 березня 2017 року, визнано мирову угоду, за умовами якої сторони ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , які проживають однією сім"єю, але не перебувають у шлюбі між собою погодили право власності на рухоме та нерухоме майно за кожним окремо.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Проживання однією сімєю із ОСОБА_5 в судовому засіданні визнав сам відповідач ОСОБА_2 , а також підтвердила цей факт їх сусідка ОСОБА_11 , яка вказала, що сторони проживають як сім`я, мають спільних дітей, разом ведуть господарство.

При вирішенні питання про початок відліку строку проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу суд враховує, що інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

Щодо вимоги про визнання права власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_2 за позивачем ОСОБА_5 судом встановлено наступне.

02 грудня 2018 року, ОСОБА_5 уклала договір позики та отримала в борг від ОСОБА_12 150 000 грн. для купівлі квартири та зобовязалася повернути борг до 02 грудня 2019 року.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.12.2018, право власності на квартиру АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_2

04.12.2018 року сторони в простій письмовій формі уклали Договір про поділ майна подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , відповідно до якого за домовленістю останніх, в особисту приватну власність ОСОБА_5 , перейшла квартира АДРЕСА_2 . Вказаний договір нотаріально не посвідчений.

В подальшому, спірна квартира АДРЕСА_3 , була передана ОСОБА_2 до статутного фонду ТОВ «Лейк Ленд Груп», що стверджується Витягом з протоколу №10 загальних позачергових зборів засновників ТОВ «Лейк Ленд Груп» від 16 лютого 2019 року та Актом приймання-передавання майна від 16 лютого 2019 року. На підставі вказаного акту була проведена державна реєстрація права власності на майно за товариством.

Згідно Витягу з протоколу №11 загальних позачергових зборів засновників ТОВ «Лейк Ленд Груп» від 22 лютого 2019 року, частина майна ТОВ «Лейк Ленд Груп», а саме квартиру АДРЕСА_2 , передано ОСОБА_3 . Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 , що стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.02.2019.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 повідомила суду, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 проживають разом в будинку, поруч із її будинком, ведуть спільне господарство, виховують дітей, купували майно, спільно сімєю відпочивають. Вказала, що ОСОБА_5 показувала їй спірну квартиру та повідомила їй, що саме вона є її власником.

Абзацом першим частини другої статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Таким чином, сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Отже, позивач не спростувала презумпції спільної сумісної власності подружжя на спірне майно, оскільки матеріали справи не містять доказів, що саме позивач вносила кошти на придбання квартири.

Таким чином, сама по собі боргова розписка не свідчить про набуття ОСОБА_5 майна у приватну власність.

Як убачається з матеріалів позивач ОСОБА_5 та ОСОБА_2 раніше вже звертались до суду про поділ майна набутого чоловіком та жінкою, які проживають однією сімєю, про що свідчить ухвала Рівненського міського суду про визнання мирової угоди від 22 березня 2017 року.

Слід також зазначити, що наявний в матеріалах справи простий письмовий договір про поділ майна подружжя свідчить про набуття сторонами майна у спільну сумісну власність та про існування між ними попередньої домовленості щодо встановлення іншого режиму права власності на спірне майно набуте за час шлюбу.

Однак, право власності на спірну квартиру яке зареєстроване за ОСОБА_2 (витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.12.2018 року індексний номер 147801368) позивач в судовому порядку не оспорила.

З урахуванням наведеного, підстав для визнання особистою власністю ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 , немає.

Таким чином враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , так як він ґрунтується на оцінці наданих сторонами доказів, а крім того відповідає принципу презумпції спільності майна подружжя набутого під час шлюбу, закріпленому в статті 60 СК України та відображеному в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) сформулювала висновок про застосування норм права, згідно з яким відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Перелік документів, які є підставою для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва, на час переходу права власності до ТОВ «Лейк Ленд Груп», був передбачений Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок № 868).

Згідно абзаців 1 та 3 пункту 52 Порядку № 868 для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва у зв`язку з передачею нерухомого майна у власність юридичної особи як внесок (внесення майна до статутного (складеного) капіталу (статутного фонду), вступні, членські та цільові внески членів кооперативу тощо) заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає акт приймання-передачі об`єкта нерухомого майна або інший документ, що підтверджує факт передачі такого майна. У разі коли така передача здійснюється щодо об`єкта нерухомого майна, яке перебуває у спільній власності, заявник, крім документа, що зазначений в абзаці першому цього пункту, подає письмову згоду всіх співвласників, засвідчену відповідно до Закону України Про нотаріат .

Встановлено, що під час передачі ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ «Лейк Ленд Груп» спірного нерухомого майна письмової згоди від позивача отримано не було, а відтак вимоги частини третьої статті 65 СК України та частини третьої статті 369 ЦК України виконано не було.

Не здобуто доказів того, що ОСОБА_5 станом на 22 лютого 2019 року була учасником ТОВ «Лейк Ленд Груп» і надавала свою згоду на відчуження квартири АДРЕСА_2 , а також не здобуто доказів того, що відповідач ОСОБА_3 вносила свою частку в товариство, на підставі якої отримала у власність спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .

Отже, суд вважає встановленим факт вибуття спірної квартири поза волею ОСОБА_5 та звертає увагу на факт відчуження ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 та наступних набувачів (в тому числі іпотекодержателя) спірної квартири відбулося в період судового спору.

Оскільки правочин щодо передачі ОСОБА_2 спірного нерухомого майна подружжя у вигляді внеску у статутний капітал ТОВ «Лейк Ленд Груп», який є угодою щодо розпорядження цінним майном, вчинено з порушенням вимог статті 65 СК України щодо наявності письмової згоди другого з подружжя на вчинення такого правочину, а тому суд дійшов висновку про недійсність цих правочинів.

Щодо клопотання представника відповідача адвоката Маринчак О.С. про застосування до вимог визнати недійсними: акту приймання-передавання ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ «Лейк Ленд Груп» від 16.02.2019 нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 ; рішення загальних зборів ТОВ «Лейк Ленд Груп» в частині прийняття майна квартири АДРЕСА_2 , від ОСОБА_2 до статутного фонду ТОВ «Лейк Ленд Груп» від 16.02.2019; рішення загальних зборів ТОВ «Лейк Ленд Груп» в частині передачі майна квартири АДРЕСА_2 від ТОВ «Лейк Ленд Груп» до ОСОБА_3 строку позовної давності, суд зазначає, що матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_5 було достовірно відомо про рішення загальних зборів ТОВ «Лейк Ленд Груп» які відбулися 16.02.2019 року та на яких було внесено спірну квартиру до статутного фонду товариства матеріали справи не містять, а тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 8, 10-12, 258, 259, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ТОВ «Лейк Ленд Груп», ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім`ю, визнання майна приватною власністю, визнання недійсним рішення - задовольнити частково.

Встановити юридичний факт проживання однією сім`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без шлюбу у період з 01 січня 2004 року по даний час.

Визнати недійсними: Акт приймання-передавання ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ «Лейк Ленд Груп» від 16.02.2019 нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 ; рішення загальних зборів ТОВ «Лейк Ленд Груп» в частині прийняття майна квартири АДРЕСА_2 , від ОСОБА_2 до статутного фонду ТОВ «Лейк Ленд Груп» від 16.02.2019; рішення загальних зборів ТОВ «Лейк Ленд Груп» в частині передачі майна квартири АДРЕСА_2 від ТОВ «Лейк Ленд Груп» до ОСОБА_3 від 22.02.2019.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання майна особистою власністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ТОВ «Лейк Ленд Груп», ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 1681,60 грн. судових витрат.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Позивач: ОСОБА_5 , адреса: АДРЕСА_5 , іден. код. НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_6 , іден. код. НОМЕР_2 .

Відповідач: ТОВ «Лейк Ленд Груп», місце знаходження: 33028, м.Рівне, вул. Вознесенська, буд. 2, .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_7 , іден. код. НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_6 , адреса: АДРЕСА_8 , іден. код. НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_9 , іден. код.____________.

Відповідач: ОСОБА_7 , адреса: АДРЕСА_10 , іден. код.___________ .

Повний текст рішення суду виготовлено 26.10.2022 року.

Суддя Харечко С.П.