П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 вересня 2022 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Собослой Г.Г.,

суддів: Готра Т.Ю., Кондор Р.Ю.,

з участю секретаря: Жганич К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 07 лютого 2022 року у справі № 308/15105/21 (Головуючий: Іванов А.П.), -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, у якому просила визнати за нею право власності на Ѕ частину спільного нерухомого майна подружжя житлового будинку; визнати за позивачкою право особистої приватної власності на 560/5000 частки нежитлових приміщень; визнати за відповідачем право особистої приватної власності на ряд об`єктів нерухомості; стягнути з відповідача грошову компенсацію, належних останньому часток у статутних капіталах ряду господарських товариств.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 07 лютого 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя повернуто позивачці з підстав передбачених п.3 ч.2 ст.44 ЦПК України.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій ставиться питання про скасування ухвали як така, що прийнята з порушенням норм процесуального та матеріального права і перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновки суду першої інстанції які зазначено в оскаржуваній ухвалі є помилковими, так як за період перебування у шлюбі позивач та відповідач набули у спільну власність ряд об`єктів нерухомості, земельних ділянок, нежитлових приміщень та часток в статутному капіталі господарських організацій. Придбане вказане майно за спільні кошти подружжя та зареєстроване за чоловіком ОСОБА_3 як титульним власником. Наразі між позивачем та відповідачем наявна неузгодженість щодо порядку користування та розпорядження їх спільним майном і відповідач перестав радитися з позивачкою щодо порядку користування та отримання доходу від майна. Усні спроби врегулювати дане питання відповідач ігнорує, досягнення домовленості уникає, а тому ОСОБА_1 змушена була звернутися у суд за захистом своїх прав.

Також представник позивача ОСОБА_2 зазначає, що указ Президента України від 03 квітня 2021 року № 140/20211, на який у своїй ухвалі посилається суд першої інстанції, жодним чином не впливає на суб`єктивні та об`єктивні, майнові та немайнові права позивачки, та жодним чином не обмежує її у можливості володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном, зокрема на праві спільної сумісної власності подружжя. Вказаним указом президента України від 03 квітня 2021 року, суд першої інстанції не був вправі обґрунтовувати повернення позовної заяви, а тим паче звужувати право на судовий захист позивача.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Ільницького М.П. який підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

ОСОБА_3 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений, про що свідчить довідка про доставку СМС повідомлення, та зважаючи на те, що дана апеляційна скарга подана на ухвалу процесуального характеру, розгляд якої можливий без повідомлення та без участі учасників справи, а тому дана обставина не перешкоджає розгляду справи у його відсутності у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя мотивуючи тим, що за період перебування у шлюбі позивачем та відповідачем було набуто у власність ряд об`єктів нерухомості, земельних ділянок, нежитлових приміщень та часток в статутному капіталі різних юридичних осіб, проте право власності на вказане майно було зареєстроване за чоловіком (Відповідачем) - ОСОБА_3 , як титульним власником майна. Вищевказане майно було придбано в період перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , за спільні кошти подружжя, та відповідно вищенаведене майно, на переконання позивача, є спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . На даний момент, між позивачем та відповідачем наявна неузгодженість щодо порядку володіння, користування та розпорядження їх спільним сумісним майном, відповідач перестав радитися з позивачкою щодо порядку користування та отримання доходу такого майна. При спробі в усному порядку добровільно врегулювати дане питання, досягнути домовленість між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не видалось можливим. Відповідач у різний спосіб ігнорує вирішення даного майнового питання та не бажає здійснити реєстрацію спільно набутого майна в рівних тa справедливих частинах, що відповідає інтересам подружжя. При цьому позивач не заявляла у межах даного позову вимогу про розірвання шлюбу.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду від 16 листопада 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя залишено без руху з підстав передбачених ст. 175 ЦПК та зазначено, що з метою виправлення недоліків позивачці та/або її представнику необхідно подати уточнену позовну заяву з урахуванням положень ЦПК України, в якій зазначити: обґрунтування ціни позову; спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, а також сплатити судовий збір у визначеному Законом та вказаному судом розмірі, надавши суду квитанцію про сплату такого.

03 грудня 2021 року представником позивача адвокатом Ільницьким М.П. подано до суду першої інстанції заяву про усунення недоліків позову до якої додано квитанції про сплату судового збору та копії витягів із ДРОРМ .

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху повторно, оскільки представником позивача зазначено ціну позову у 5000000 грн., однак всупереч п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України відсутнє обґрунтування такої.

24 січня 2022 року представник позивача ОСОБА_2 поздав до Ужгородського міськрайонного суду заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, у якій уточнив ціну позову в розмірі 10 330 180 грн. 09 коп. та додав до заяви звіти щодо ринкової вартості нерухомого майна та звіти про експертну оцінку земельних ділянок.

07 лютого 2022 року суддею Ужгородського міськрайонного суду постановлено ухвалу про повернення позовної заяви позивачу, яку обґрунтовує тим, що представник позивача посилаючись на презумпцію спільної сумісної власності подружжя, оскільки майно придбане відповідачем за час перебування у шлюбі з позивачкою, переклав обов`язок доказування заявлених вимог на сторону відповідача. Проте в розглядуваному випадку зі змісту позовної заяви (за відсутності відповідного обґрунтування позивачкою) не вбачається спірності даної презумпції, така жодним із подружжя, зокрема відповідачем, не заперечується.

Також у зазначеній ухвалі суд посилається на те, що враховуючи необґрунтованість предмета позову, приймаючи до увага те, що всупереч вимозі суду, висловленій в ухвалах про залишення позову без руху, викласти обставини, якими позивачка обґрунтовує заявлені вимоги, така була залишена стороною позивача без задоволення, з огляду на те, що указом Президента України від 03.04.2021 №140/2021 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.04.2021 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», де у п. 7 Додатку 1 вказано, що до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНПП НОМЕР_1 застосовано ряд обмежувальних заходів, зокрема блокування активів тимчасове обмеження права особи користуватися та розпоряджатися належним майном, тому суд розцінив поданий представником позивачки позов, як такий, що має очевидно штучний характер, та спрямований на невиконання відповідачем вимог означеного указу Президента України.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з ч.2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 44 ЦПК України якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Отже, положеннями ч. 3 ст. 44 ЦПК України визначено можливі наслідки визнання судом подання скарги, клопотання чи заяви зловживанням процесуальними правами, а саме це залишення без розгляду або повернення поданої скарги, заяви чи клопотання, а не позовної заяви.

Натомість, вичерпний перелік підстав для повернення позовної заяви визначено у статті 185 ЦПК України.

Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви ОСОБА_1 , не керувався вимогами ст. 185 ЦПК України, і, відповідно, жодної підстави, передбаченої цією статтею, в оскаржуваній ухвалі не навів.

Висновок про штучний характер позову не повинен ґрунтуватися на припущеннях суду та судове рішення у цьому випадку можливе лише при наявності передбачених у ст.185 ЦПК України підстав.

За відсутності таких підстав, зловживання правом у передбаченій п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України формі, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер, має враховуватися судом лише при вирішенні такого позову по суті.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви позивачеві прийнята з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права та перешкоджає подальшому провадженню у справі, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Пунктом 6 частини 1 статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З врахуванням наведеного, ухвала суду першої інстанції, як така що перешкоджає подальшому провадженню у справі підлягає скасуванню і з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 07 лютого 2022 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2022 року.

Головуючий

Судді: