Справа № 138/246/22
Провадження №:2/138/343/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2022 року м. Могилів-Подільський

Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Холодової Т.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Паламарчук І.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Середюк О.В.,

представника відповідача адвоката Заболотної Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з вказаним вище позовом. Позовна заява мотивована тим, що 24.01.2017 між сторонами було укладено договори дарування відповідно до яких позивач подарувала, а відповідач отримала в дар 27/50 частин житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд, а також земельну ділянку площею 0,0293 га з кадастровим номером :00:005:0313, які розташовані по АДРЕСА_1 . Після укладення вказаних договорів позивач залишилась бути зареєстрованою та проживати у спірному будинку, яке є її єдиним житлом. Єдиний син позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , інших дітей у неї немає, а відповідач є її невісткою. Через моральні страждання, пов`язані зі смертю сина, стан здоров`я позивача погіршився, вона перестала ходити та потребувала сторонньої допомоги. Враховуючи вказані обставини, ОСОБА_2 погодилась з пропозицією позивача здійснювати за нею необхідний догляд, вести господарство, готувати їжу, купувати медикаменти, матеріально та морально її підтримувати в обмін на частину будинку та земельну ділянку. Зважаючи на викладене, позивач помилково вважала, що укладені договори дарування є договором довічного утримання, оскільки при їх укладенні їй не було роз`яснено, що це односторонні договори, які не передбачають будь-яких зобов`язань зі сторони ОСОБА_2 . Так, після підписання оскаржуваних договорів відповідач надавала незначну допомогу позивачу. Однак з весни 2021 року остання проживає на Кіпрі та не цікавиться станом здоров`я позивача і не надає їй ніякої допомоги. На даний час позивач залишилась без будинку та без належного утримання. Таким чином позивач зазначає, що під час укладання вказаних вище договорів дарування вона помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, а саме прав та обов`язків сторін після укладення договорів. Враховуючи викладене, позивач вважає вказані вище договори дарування недійсними, оскільки вони були укладені під впливом помилки. За таких підстав позивач просить визнати недійсними вказані вище договори дарування та припинити право власності ОСОБА_2 на вказані вище об`єкти нерухомого майна.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 03.03.2022 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, надано відповідачу строк для подання відзиву та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 25.05.2022 закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті.

21.06.2022 до суду надійшла заява представника відповідача про застосування строків позовної давності, яка мотивована тим, що 24.01.2017 під час укладання оскаржуваних договорів дарування нотаріусом позивачу було детально роз`яснено природу даних договорів та можливість укладення договору довічного утримання. Однак позивач запевнила нотаріуса, що розуміє відмінність між вказаними договорами та наполягала саме на укладенні договорів дарування. Також на момент укладання оскаржуваних договорів позивач була здорова, не потребувала сторонньої допомоги та в її житті не відбулося ніяких подій, обставини яких змусили б її укласти даний договір. Нотаріусом було роз`яснено законодавство та наслідки укладення такого договору. Крім того, відповідач не здійснювала утримання позивача. При цьому позивач розуміла і знала, що нею було укладено саме договір дарування, а тому строк позовної давності слід обраховувати від дати укладання договору, а саме з 24.01.2017. Враховуючи викладене, а також те, що до вимог про визнання договорів недійсними застосовується позовна давність у три роки, представник відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності.

В судовому засіданні 08.09.2022 та 07.10.2022 представник позивача адвокат Середюк О.В. позов підтримала та просила його задовольнити з підстав викладених в ньому. Також пояснила, що відповідач є невісткою позивача. ЇЇ син, який тяжко хворів та помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклав шлюб із останньою за два місяці до своєї смерті. На той час позивачу було 77 років та у зв`язку зі смертю єдиного сина та відсутністю інших близьких родичів вона перебувала у стресовому стані. Саме в цей час відповідач почала обіцяти, що буде за нею доглядати, робити все необхідне та не залишить її одну. Позивач повірила та погодилась переписати будинок, який є її єдиним житлом та в якому вона продовжує проживати і на даний час, на відповідача в обмін на здійснення догляду. Під час посвідчення оскаржуваних договорів нотаріусом було зачитано їх текст, але позивач враховуючи її похилий вік та стресовий стан, пов`язаний зі смертю сина, не прислухалась та не розуміла їх змісту та правових наслідків. Після укладення договорів відповідач залишилась постійно проживати в будинку позивача, потім періодична відлучалась на квартиру до своєї матері, а пізніше почала виїжджати на заробітки за кордон, пояснивши, що для того щоб їй допомагати потрібно заробляти кошти. Спочатку відповідач періодично приїжджала до будинку позивача та допомагала їй (облаштувала ворота біля будинку, купувала продукти харчування, побутову хімію та ліки), однак з 2021 року відповідач в будинку не з`являлась та допомоги не надавала, життям позивача не цікавиться. Вказані обставини змусили позивача звернутись до суду з позовом про повернення належного їй майна, оскільки вважає, що відповідач набула його незаконно, оскільки не виконує своїх зобов`язань по догляду за позивачем. В добровільному порядку відповідач повернути майно не бажає. На сьогоднішній день позивач втратила зір та потребує сторонньої допомоги. Крім того, іншого житла, а також родичів чи інших осіб, які б могли її утримувати та здійснювати за нею догляд вона не має. Таким чином, під часу укладення оскаржуваних договорів позивач вважала що укладає договір, за яким вона передала належне їй нерухоме майно відповідачу одночасно з покладенням на останню зобов`язання щодо її подальшого утримання. Представник позивача також зазначила, що передача майна не відбулась оскільки позивач продовжує проживати в спірному будинку, в якому знаходяться документи на нього. На запитання представника відповідача повідомила, що періодично в будинку разом з позивачем проживає ОСОБА_4 , яка допомагає по господарству та те, що позивач має онука 28 років. На запитання суду про те, які домовленості були між сторонами повідомила, що мова йшла про періодичне проживання разом з позивачем, роботу по господарству (прибирання, готування, прання), догляд за будинком, надання матеріальної допомоги на придбання продуктів харчування та ліків в разі необхідності.

В судовому засіданні 08.09.2022 та 07.10.2022 представник відповідача адвокат Заболотна Г.В. позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволення позову. Свої заперечення мотивувала тим, що відповідач після укладення шлюбу з сином позивача проживала в будинку по АДРЕСА_1 та проживає на даний час. В будинку є її речі та за її кошти зроблено ремонт, придбані нові меблі. Ніяких домовленостей перед укладенням оскаржуваних договорів між сторонами не було. Під час їх оформлення нотаріус зачитував в голос їх тексти, роз`яснював позивачу наслідки та наголошував, що це не договір довічного утримання. На момент укладення вказаних договорів позивач розуміла свої дії та усвідомлювала їх наслідки, пов`язані з укладенням нею договорів дарування. Більше того, на момент укладення оскаржуваних договорів позивач отримувала дохід, оскільки працювала на місцевому ринку, де мала власну точку збуту товарів, хронічними хворобами не хворіла, сторонньої допомоги не потребувала, а похилий вік не може бути єдиною підставою для визнання факту того, що договори нею були підписані під впливом помилки. Також вказала, що позивач має онука, що спростовує твердження позивача та її представника, що позивач не має інших близьких родичів, які б могли здійснювати за нею догляд. Крім того представник відповідача вказала, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду, який необхідно рахувати з дня укладення оскаржуваних договорів, а тому також просить застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні 07.10.2022 позивач додатково до викладених в позові обставин та пояснень її представника, пояснила, що відповідач поїхала на заробітки майже одразу після укладення спірних договорів і приїжджала лише раз в рік у серпні місяці у відпустку. В цей час будинком та нею вона не займалась, а займалась власним відпочинком. Наполягала, що нотаріус їй нічого не роз`яснювала та договори вона не читала ні в день їх укладення, ні на даний час. Вказала, шо ОСОБА_5 , яка була допитана судом як свідок у судовому засіданні 08.09.2022, в будинку з нею постійно не проживає, а лише іноді залишається переночувати, коли запізнюється на автобус додому та іноді за її проханням прибирає в будинку. Також вказала, що ОСОБА_4 свідком розмов між нею та відповідачем з приводу відчуження належного їй майна не була. Підтвердила, що вона займається підприємницькою діяльністю на місцевому ринку. Зазначила, що в будинку є деякі речі відповідача. Вказала, що вона розуміла, що дарує будинок, проте договір не читала, вважала, що відповідач буде виконувати обіцянку доглядати її, бо довіряла їй. Також позивач пояснила, що до введення в Україні карантину, пов`язаного з корона вірусом, вона допомоги не потребувала. Така допомога їй стала потрібна, коли у зв`язку з карантином почали закривати ринки, а пенсія у неї невелика і потрібно було за щось жити. В подальшому вона ще й втратила зір і наразі потребує оперативного втручання з приводу катаракти. Зазначила, що коли вона в минулому році подзвонила відповідачу і звернулась за допомогою, та на неї накричала і тоді позивач зрозуміла, що помилилась і відповідач, коли у неї виникла необхідність в догляді, такий догляд за нею здійснювати не буде. Вказала, що відповідач ніколи не виконувала обіцянку доглядати за нею, поїхала майже одразу після укладення договорів дарування і лише двічі передавала по 3000 грн. позивачу

Заслухавшипояснення позивача, представників сторін, показання свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, в також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Відповідно до вимог ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно вимог ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Натомість, відповідно до вимог ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно вимог ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, зокрема, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обґрунтовуючи позов, позивач вказує на те, що є особою похилого віку, має незадовільний стан здоров`я (практично втратила зір) та потребує оперативного втручання з даного приводу, спірне домоволодіння є її єдиним житлом, вона потребує матеріальну та моральну допомогу, а тому на момент укладання вказаних вище договорів помилилась щодо обставин, які мають значення, а саме прав, обов`язків сторін та наслідків після їх укладення, не розуміла суті таких правочинів та сприймала їх як договір довічного утримання. Вказує, що при укладенні оскаржуваних договорів у неї з відповідачем була попередня домовленість про те, що остання буде її доглядати, а тому бажаючи укласти договір довічного утримання, вона помилково уклала договори дарування належної їй частки житлового будинку та земельної ділянки.

На підтвердження позовних вимог позивач надала суду копію паспорта серії НОМЕР_1 , з якого встановлено, що ОСОБА_1 , є людиною похилого віку, ІНФОРМАЦІЯ_2 , і на момент укладення оскаржуваних договорів їй було повних 76 років (а.с. 7).

Спірне нерухоме майно є єдиним житлом позивача, у якому вона продовжує проживати після укладення договору дарування, що підтверджується довідкою голови квартального комітету № 4 «Гірський» від 28.01.2022 за № 7, відповідно до якої ОСОБА_1 проживає одна за адресою АДРЕСА_1 . Відсутність у позивача на праві власності іншого нерухомого майна підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 296791726 від 28.01.2022 (а.с. 28, 29).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивача ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 141).

Судом встановлено, що 24 січня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір дарування частини будинку, згідно якого позивач передала безоплатно у власність відповідача 27/50 частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Дана обставина підтверджується копією договору дарування частини будинку від 24.01.2017, посвідченого приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Анцут Л.М., зареєстрованого в реєстрі за № 49 (а.с. 9).

Пунктом 6 вказаного договору дарувальник стверджує, що дарування здійснюється нею без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального.

Відповідно д п. 8 сторони договору однаково розуміючи значення і умови цього правочину та його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, не є правочином зловмисним, не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, які обумовлені цим договором.

Згідно п. 11 вказаного договору сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

На підставі вказаного договору дарування за відповідачем було зареєстровано право власності на 27/50 частки житлового будинку за АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 78758295 від 24.01.2017 (а.с. 10).

Також 24 січня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір дарування земельної ділянки, згідно якого позивач передала безоплатно у власність відповідача земельну ділянку площею 0,0293 га розташовану по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :00:005:0313 передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Вказане підтверджується копією договору дарування земельної ділянки від 24.01.2017, посвідченого приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Анцут Л.М., зареєстрованого в реєстрі за № 51 (а.с. 11).

Пунктом 9 даного договору сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного, а також, що їм зрозумілі суть і значення цього договору та правові наслідки його укладення.

Згідно з п. 12 сторони розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором. Особи, що підписали цей договір володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати та правильно зрозуміти сутність цього договору та переконатись у тому, що усі без винятку його умови відповідають інтересам сторін правочину.

На підставі вказаного договору дарування за відповідачем було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0293 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:005:0313 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 78758982 від 24.01.2017 (а.с. 12).

З матеріалів справи судом встановлено, що оскаржувані договори дарування укладені та підписані в присутності нотаріуса, яка відповідно до вимог законодавства встановила особи дарувальника та обдаровуваної перевірила їх дієздатність та правовстановлюючі документи на відчужуване нерухоме майно, про що зазначено у вказаних договорах дарування, також сторонам роз`яснено зміст відповідних норм ЦК України.

Отже, договори дарування підписані ОСОБА_1 особисто, цивільна дієздатність ОСОБА_1 на момент укладення цих договорів не була обмежена. Докази про протилежне позивачем надані не були та судом не встановлені.

Допитані за клопотанням позивача в судовому засіданні 08.09.2022 свідки надали суду такі показання.

Так, свідок ОСОБА_5 суду дала покази про те, що з лютого 2019 року проживає в будинку позивача за адресою АДРЕСА_1 , доглядає за позивачем, готує, прибирає. За проживання позивач з неї грошей не бере. Свідок також вказала, що приходила допомагати позивачу по будинку як до того, як там почала проживати відповідач, так і під час її проживання в будинку, за що отримувала кошти від позивача. На той час свідок проживала по сусідству з позивачем. Свідок повідомила, що відповідач в 2017 році ввійшла в довіру до позивача та пообіцяла здійснювати за нею догляд, за що позивач подарувала останній будинок. З 2019 року відповідач кілька разів приїжджала до позивача і жила в її будинку, а також кілька разів передавала гроші позивачу. Про дарування житлового будинку свідок знає зі слів позивача, яка три роки тому розповіла свідку, що подарувала будинок відповідачу з умовою про те, що остання натомість буде її доглядати. Також з 2019 року позивач скаржилась свідку, що відповідач не виконує домовленостей з приводу її утримання та шкодувала про те, що довірилась відповідачу, яка виїхала на заробітки за кордон та про неї забула. Крім того свідок розповіла, що син позивача ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_2 після одруження проживали в будинку позивача. Позивач перед смертю його доглядала та самостійно оплачувала лікування сина, відповідач в цей час перебувала на заробітках і перед смертю ОСОБА_7 приїхала та проживала в будинку позивача, була на його похоронах. Свідок також повідомила, що в кінці 2016 року на початку 2017 року позивач почувала себе добре, лікарі до неї не приїжджали, могла ходити, ще бачила, була при розумі та розуміла значення своїх дій, самостійно працювала на ринку та заробляла. Однак, ОСОБА_1 з часу смерті сина до січня 2017 року постійно нервувала та плакала. Свідок була присутня при розмові сторін, коли позивач пообіцяла відповідачу заповісти на її ім`я будинок, якщо та буде за нею доглядати та разом з нею проживати. Позивач постійно проживає в будинку, оскільки іншого житла вона не має. Свідок за кошти, які надавала їй позивач, сплачувала комунальні послуги. Свідок повідомила, що позивач постійно займалась підприємницькою діяльністю і продовжує займатись на даний час та крім пенсії, яку отримує в мінімальному розмірі, має додатковий заробіток. Підтвердила, що позивач має онука.

Свідок ОСОБА_8 суду дав покази про те, що проживає по сусідству з позивачем, бачив як хворів та помер її син. Коли в серпні 2016 року помер син позивача, відповідач залишалась проживати з позивачем в її будинку, відносилась до неї як до матері та обіцяла допомагати та доглядати. На початку 2017 року позивач розповіла свідку, що переписала на відповідача будинок та на старості років остання за нею буде приглядати. Однак, одразу після цього відповідач виїхала з країни на заробітки, подовгу не з`являлась в будинку ОСОБА_1 . В 2017 році позивач ще могла себе обходити, однак на теперішній час все частіше звертається за допомогою до свідка, також догляд за позивачем здійснює ОСОБА_4 , яка проживає з разом з нею, допомагає по господарству та надає моральну підтримку. Після смерті єдиного сина до січня 2017 року позивач перебувала в стресовому стані, була мовчазна, ні з ким не розмовляла, постійно плакала. В цей період відповідач відносилась до позивача як рідна дочка. Свідок також повідомив, що позивач на час укладення оскаржуваних договорів самостійно займалась підприємницькою діяльністю (торгівля на ринку) та займається на даний час, проте вже не сама, а має двох продавців, проте бізнесом керує особисто. Вказав, що лікування та поховання сина позивач здійснювала за свої кошти. Крім того до січня 2017 року свідок особисто чув як відповідач обіцяла ОСОБА_1 приглядати, допомагати та дбати про неї. Підтвердив, що у позивача є ще онук, який дуже рідко навідується до бабусі. Рік назад відповідач, коли приїжджала, відремонтувала ворота біля будинку. Свідок також звернув увагу, що позивач скаржилась на те, що відповідач про неї забула та не надає підтримки.

Свідок ОСОБА_9 , яка перебуває з позивачем в дружніх відносинах, суду дала покази про те, що в серпні 2016 року, коли помер син позивача, ОСОБА_1 була не в собі. Також свідок чула від позивача про те, що тому, хто буде за нею доглядати, вона перепише свій будинок. Навесні 2017 року зі слів позивача дізналась, що остання переписала будинок відповідачу, яка за нею доглядала, приходила до неї, а також жила трохи і позивач раділа, що так склалось. Свідок на обідах після смерті сина позивача чула, як відповідач обіцяла ОСОБА_1 за нею доглядати та саму не залишати, а ОСОБА_1 в свою чергу розраховувала на підтримку та допомогу від відповідача. Проте, десь з 2018 року позивач стала скаржитись на те, що відповідач не допомагає їй так, як вона того б хотіла та в 2021 році така допомога зовсім припинилась. Також свідок зазначила, що позивач матеріально забезпечена, а потребує просто людину поряд і хоче відновити справедливість. Якби відповідач була зараз поряд з позивачем, то остання в суд з даним позовом би не зверталась.

Отже, з показів свідка і пояснень позивача в судовому засіданні 07.10.2022 вбачається, що на час укладення оскаржуваних договорів дарування позивач проблем зі здоров`ям не мала, займалась підприємницькою діяльністю, матеріальної та сторонньої допомоги не потребувала. Такі обставини, як необхідність матеріальної допомоги та стороннього догляду в зв`язку з погіршенням зору у позивача виникли щонайменше через два роки після укладення оскаржуваних договорів, а саме як вказує позивач після оголошення в Україні карантину, пов`язаного з запобіганням поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та з втратою зору.

Крім того, та обставина про яку вказує позивач та її представник з приводу незадовільного стану здоров`я позивача та необхідності отримання постійної сторонньої допомоги, в тому числі і через смерть сина, саме на час укладення оскаржуваних договорів дарування належного їй майна, не доведена жодними доказами.

При цьому довідка про стан здоров`я позивача видана КНП «Могилів-Подільський міськрайонний центр медико-санітарної допомоги» Могилів-Подільської міської ради від 04.08.2022 про те, що позивач перебуває на диспансерному обліку у сімейного лікаря з діагнозом стабільна стенокардія напруги ІІІФК, гіпертонічна хвороба ІІ ст., остеохондроз кульшових суглобів і колінних, ПФС 111, катаракта обох очей. Потребує оперативного втручання стосується стану здоров`я ОСОБА_1 на час її видачі, а не на час укладення оскаржуваних договорів дарування (а.с. 114).

Матеріали справи також не містять даних про те, що на час укладення оскаржуваних договорів дарування стан здоров`я позивача викликав необхідність укладення саме договору довічного утримання, а не дарування. Адже, як пояснили в судовому засіданні як позивач, так і свідки, проблем зі здоров`ям у ОСОБА_1 не було, стороннього догляду вона не потребувала, більше того займалась підприємницькою діяльністю та була матеріально забезпечена.

Щодо посилань на відсутність у позивача іншого житла, суд зазначає, та підтвердили сторони в судовому засіданні, що відповідач є невісткою позивача та не заперечувала щодо проживання останньої в належному їй житловому будинку. При цьому судом не встановлено та не доведено позивачем, що відповідач чинить перешкоди їй у можливості користування житловим будинком та вчиняє дії з її виселення, що свідчить про відсутність порушених прав у позивача.

Суд також відхиляє доводи позивача про те, що фактична передача подарованого майна не відбулася, оскільки право власності ОСОБА_2 на частину житлового будинку під номером АДРЕСА_1 та земельну ділянку призначену для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку за оскаржуваними договорами дарування зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та, як встановлено судом ОСОБА_2 проживала у спірному житловому будинку, зберігала в ньому свої речі та проводила ремонтні роботи.

Таким чином позивач не довела, що на момент укладення оскаржуваних договорів дарування вона помилилась стосовно правової природи укладених нею правочинів та існування обставин, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення. Зокрема, зі змісту оскаржуваних договорів вбачається, що до укладення договору нотаріусом позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений сторонами правочин. Сторони укладеного договору дарування ствердили, що такий договір не має характеру фіктивної та удаваної угоди. Дарувальник ствердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального (пункти 6 та 8 договору дарування частини будинку).

Більше того, з пояснень наданих позивачем та показів свідків можна зробити висновок, що позивач була обізнана про те, що вона подарувала своє нерухоме майно відповідачу та була впевнена, що остання проживатиме разом з нею, допомагатиме та доглядатиме за нею, однак помилилась в тому, що відповідачу можна довіряти як людині і зрозумівши, що ОСОБА_2 не має наміру проживати біля неї та здійснювати за нею догляд змінила наміри щодо розпорядження належним їй майном після укладення договорів дарування. Вказане відбулось саме тоді, коли позивач втратила зір і стала потребувати сторонньої допомоги, у зв`язку з чим у позивача дійсно виникла потреба в утриманні, що стало приводом для звернення до суду з позовом про визнання договорів дарування недійсними в 2022 році, за спливом п`яти років після укладення оскаржуваних правочинів в січні 2017 року.

При цьому наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Враховуючи викладене вище, а також те, що ОСОБА_1 та її представник адвокат Середюк О.В. не довели жодними належними та допустимими доказами, що договори дарування від 24.01.2017 були укладені внаслідок помилки, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування частини будинку від 24.01.2017 та договору дарування земельної ділянки від 24.01.2017 задоволенню не підлягають, оскільки позивач не довела порушення її прав.

Щодо клопотання представника відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вказаних вимог суд зазначає таке.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Така позиція суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 22.05.2018 у цивільній справі № 369/6892/15-ц.

Зважаючи на викладене, а також те, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено у зв`язку з недоведеністю позивачем порушення її прав, суд не вирішує питання з приводу строків давності такої позовної вимоги. Також, зважаючи на викладене, не підлягає вирішенню і клопотання представника відповідача про поновлення строку звернення до суду.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає, що судові витрати позивача слід залишити за нею.

Також представник відповідача визначила, що орієнтовний розрахунок суми судових витрат складає 10000 грн. (а.с. 84) Враховуючи, що представник відповідача зробила заяву щодо подання доказів для підтвердження розміру судових витрат, суд відповідно до ч. 8 ст. 141, ч. 7 ст. 265 ЦПК України вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати.

Керуючись ст.ст. 203, 204, 215, 229, 261 ч. 1, 267 ч.4, 717, 722, 744 ЦК України, ст.ст. 12 ч. 3, 13 ч. 1, 76-83, 89 ч. 1, 141 ч. 1, 2 п. 2, 259 ч. 1, 2, 263-265 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування відмовити.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 21 жовтня 2022 року на 10 год. 30 хв. в залі судових засідань Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області за адресою: вул. Сагайдачного, 1/30, м. Могилів-Подільський Вінницької області.

Надати представнику відповідача строк п`ять днів з дня ухвалення рішення суду для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Представник позивача: адвокат Середюк Олена Василівна, місце знаходження: вул. Стависька, 24/11, м. Могилів-Подільський, Вінницька область.

Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Представник відповідача: адвокат Заболотна Ганна Валеріївна, місце знаходження: вул. Сагайдачного, 1/30, м. Могилів-Подільський, Вінницька область.

Суддя: Т.Ю. Холодова

Повне судове рішення складене 10.10.2022.