Справа № 161/9609/22
Провадження № 2-о/161/238/22
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2022 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Філюк Т.М.

за участі секретаря судового засідання Октисюк С.В.

заявника ОСОБА_1

представника заінтересованої особи Пархомук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту , що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

21 липня 2022 року заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Вимоги заяви обґрунтовує тим, що вона ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась у м. Луцьку. Відповідно до запису у свідоцтві про народження її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 01.09.1981 року заявниця була прийнята на роботу у військову частину НОМЕР_1 на посаду молодшої медичної сестри операційно-хірургічного блоку. 25.11.1983 року була звільнена з попереднього місця роботу у зв`язку із вступом у вищий навчальний заклад. 29.11.1983 року вона була зарахована слухачем підготовчого відділення денної форми навчання 2-го Московського медичного інституту ім.. М.І. Пирогова. 31.08.1984 року була зарахована студентом першого курсу 2-го Московського медичного інституту ім.. М.І. Пирогова. Після закінчення інституту вона була зарахована для проходження інтернатури в Обласну психіатричну лікарню Волинської області, після закінчення, а саме, 04.09.1991 року була зарахована на посаду ургентного лікаря психіатра. 10.11.1991 року була переведена на посаду дитячого лікаря у вищевказаній установі. 07.12.1991 року її було звільнено із займаної посади. Після цього вона тривалий час проживала на території Російської федерації де також і працювала.

Вказує, що на даний час вона переїхала з Російської федерації до України, а саме до м. Луцька. З метою набуття громадянства України за територіальним походженням звернулась до Управління Державної міграційної служби у Волинській області де їй повідомили, що у судовому порядку треба довести факт постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України « Про правонаступництво України».

З врахуванням наведеного, посилаючись на норми ст. 293 ЦПК України, ст. 3,8 ЗУ «Про громадянство України» заявник просить встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Луцьк Волинської області, постійно проживала на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року).
Ухвалою судді від 26 липня 2022 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання.

15 серпня 2022 року від представника заінтересованої особи Управління ДМС України у Волинській області Паш`яна Д.Р. на адресу суду надійшли пояснення у справі, в яких значиться, що законодавством встановлений порядок набуття громадянства України, передбачено перелік документів, які слід подавати разом із заявою. Вважають, що подані заявником докази не підтверджуються факту її постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). Також вказує, що при перевірці за допомогою системи «Аркан» були встановлені факти перетину державного кордону України в пунктах пропуску Устилуг і Доманове. Для перетину кордону використовувався закордонний паспорт рф, а в графі громадянство зазначено «російська федерація». Вказані обставини на думку заінтересованої особи свідчать про те, що рф визнає належність ОСОБА_4 до громадянства росії. Враховуючи наведене, просить залишити заяву без задоволення.
Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні вимоги заяви підтримала, просила задовольнити.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_5 в судовому засіданні покладалась на розсуд суду щодо можливості задоволення даної заяви.

Суд, вивчивши заяву, заслухавши вступне слово заявника,представника заінтересованої особи та дослідивши письмові докази, прийшов до наступного висновку.
З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась в м. Луцьку Волинської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 1095 ( свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 16.09.1964 р). (а.с.9).
Відповідно до довідки від 15.07.2022 року № 100/2-60.22, виданої за підписом голови комісії в реорганізації ОСОБА_6 , начальника відділу кадрів Лук`янової Н. КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради Управління охорони здоров`я Волинської облдержадміністрації вбачається, що ОСОБА_1 дійсно працювала у комунальному підприємстві «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради:
- з 27.08.1990 року по 31.07. 1991 року ( наказ № 57 від 27.08.1990 року) лікар-інтерн інтернатура зі спеціальності «психіатрія»;
- з 03.09.1991 року ( наказ № 32 від 03.09.1991 року) лікар психіатр ургентний поліклінічного відділення;
- з 10.11.1991 року (наказ №47 від 10.12.1991 року) лікар психіатр дитячий поліклінічного відділення;
- з 07.12.1992 року ( наказ № 53 від 03.12.1992 року звільнена з займаної посади по ст.38 КЗпП України (за власним бажанням) (а.с.16).
В судовому засіданні заявниця вказувала, що на сьогоднішній день проживає в АДРЕСА_1 .
Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 звернулась до УДМС у Волинській області з приводу подання заяви про встановлення та оформлення належності до громадянства України за місцем її проживання. У відділі їй було роз`яснено, що до такої заяви відповідно до Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215 до заяви особи про встановлення належності до громадянства України додається рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року, що стала територією України відповідно до ЗУ « Про правонаступництво України». Також вказали, що нею не надано підтвердження факту постійного проживання на дату, з якою законодавець пов`язує належність до громадянства України, а саме її прописки в Україні станом на 13.11.1991 року.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У частині 1 статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, що визначено пунктом 5 частини 2 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України.

Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні, викладений в частині 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України та не є вичерпним (частина 2 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України).

Так, відповідно до частини 2 вищевказаної норми права, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

При вирішенні справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, постійного або безперервного проживання на території України слід керуватися нормами Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235 - ІІІ та Указом Президента України № 215/2001 від 27 березня 2001 року «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким було затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» (далі - Закон № 2235-III) громадянами України є:
1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;
2)особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-XII «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої статті 3 Закону № 2235-III є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону № 2235-III).
Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006 встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.
Відповідно до пункту 8 Порядку № 215/2001 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2235-III особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:
а) заяву про встановлення належності до громадянства України;
б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);
в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Відповідно до пункту 9 Порядку № 215/2001 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону № 2235-III особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає:
а) заяву про встановлення належності до громадянства України;
б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);
в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону № 2235-III і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.
Таким чином, з метою встановлення належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону № 2235-III, предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення фактів:
- постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року;
- проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даною заявою у порядку окремого провадження, просить встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та факту її проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року.
Дослідженими доказами встановлено, що на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) ОСОБА_1 працювала у КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради Управління охорони здоров`я Волинської облдержадміністрації, а тому дійсно проживала на території України в м. Луцьку, а тому наявні підстави для задоволення заяви в частині вимог встановлення факту, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 13 листопада 1991 року постійно проживала на території України в порядку, передбаченому ст.ст. 315-319 ЦПК України.
Враховуючи викладене, зважаючи на те, що заявник у інший спосіб не може довести даний факт, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що заява в частині встановлення факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Разом з тим, в частині встановлення факту постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України « Про правонаступництво України» слід відмовити, оскільки наявними в матеріалах справи доказами такого факту не доведено.

Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено Законом.
Відтак, сплачений при звернені до суду з заявою про встановлення фактів судовий збір не відшкодовується за рахунок іншої сторони.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 293, 294, 315-319 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 13 листопада 1991 року постійно проживала на території України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складення повного тексту рішення 30 вересня 2022 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Т.М.Філюк