Справа № 466/8331/21 Головуючий у 1 інстанції: Єзерського Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/1488/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2022 року, у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води,

В С Т А Н О В И В:

у вересні 2021 року Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» (далі - ЛМКП «Львівтеплоенерго») звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просило ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 2 428 грн 21 коп., за послуги за централізоване постачання гарячої води у розмірі 27 212 грн 48 коп., інфляційні втрати в розмірі 3 124 грн 67 коп., 3% річних в розмірі 1 767 грн 30 коп. та 2 497,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Позов мотивовано тим, що з 01 липня 2014 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» надає послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води відповідачам. Відповідачі кошти за отримані послуги не сплачують, що є порушенням Закону України «Про теплопостачання» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

За період з 01 липня 2019 року по 31 грудня 2019 року сума заборгованості відповідачів за особовим рахунком № НОМЕР_1 становить наступне: заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 939 грн 18 коп., послуги за централізоване постачання гарячої води у розмірі 11 917 грн 54 коп., інфляційні втрати в розмірі 712 грн 90 коп., 3% річних в розмірі 576 грн 02 коп.

16 листопада 2020 року та 02 серпня 2021 року Шевченківський районний суду м. Львова видав ухвали про скасування судових наказів про стягнення із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості та роз`яснив ЛМКП «Львівтеплоенерго» його право звернутися до суду із вказаними у заявах про видачу судових наказів вимогами у порядку спрощеного позовного провадження.

За період з 01 травня 2020 року по 31 грудня 2020 року у відповідачів збільшилася сума заборгованості, яка становить наступне: заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 1 489 грн 03 коп., послуги за централізоване постачання гарячої води у розмірі 15 294 грн 94 коп., інфляційні втрати в розмірі 2 411 грн 77 коп., 3% річних в розмірі 1 191 грн 28 коп. та сплачений судовий збір у розмірі 227,00 грн. Таким чином, сумуючи вже наявний у відповідачів борг, що виник за новий період, сума заборгованості за централізоване опалення становить 2 428 грн 21 коп., за послуги з централізованого постачання гарячої води - 2 7212 грн 48 коп., інфляційні втрати - 3 124 грн 67 коп., 3% річних - 1 767 грн 30 коп. та 2 497,00 грн судового збору. У добровільному порядку спір між сторонами не врегульовано.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2022 року позовні вимоги Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 2 428 грн 21 коп., за послуги за централізоване постачання гарячої води у розмірі 27 212 грн 48 коп., інфляційні втрати в розмірі 3 124 грн 67 коп., 3% річних в розмірі 1 767 грн 30 коп.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», сплачений судовий збір у розмірі 2 497,00 грн.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. У відповідності до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» діяльність у сфері теплопостачання може здійснюватись суб`єктами господарської діяльності у сфері теплопостачання всіх організаційно-правових форм та форм власності, зокрема, на основі договорів оренди, підряду, концесії, лізингу та інших договорів. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Так, з моменту вселення відповідачів в жиле приміщення (з 2012 року) договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води між позивачем та відповідачами не укладався. Починаючи з 2012 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» надавалися послуги відповідачам з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води не в повному обсязі. Дані обставини підтверджуються заявами зі сторони відповідачів від 15 березня 2012 року та 09 листопада 2012 року. 01 червня 2021 року заявник повторно звернулась до ЛМКП «Львівтеплоенерго» із заявою про неналежне надання позивачем послуг. Актом від 01 липня 2021 року комісія в складі в.о. начальника ШРТМ Омельченка М.М., майстра ОСОБА_3 , майстра ОСББ Плугова, 14 - ОСОБА_4 встановила, що в квартирі АДРЕСА_1 відсутнє гаряче водопостачання. На думку заявника, при постановленні рішення судом не було з`ясовано чи житлово-комунальні послуги надавались позивачем фактично, так як відсутній договір про надання таких послуг. Вимоги позивача ґрунтувались виключно на розрахунках без підтвердження факту надання послуг. Вважає, що позивачем також і не обґрунтовано позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій - 3% річних та інфляційних втрат. Так, в обґрунтування суми 3% річних та інфляційних витрат позивач подав до суду розрахунок, згідно якого сума заборгованості, з якої було здійснено розрахунок штрафних санкцій, за послугу з центрального постачання гарячої води за період з 01 липня 2019 року по 31 грудня 2019 року становить 199 295 грн 47 коп., за період з 01 травня 2020 року по 31 грудня 2020 року становить 415 585 грн 82 коп. Саме з цих сум здійснювалось нарахування штрафних санкцій. Згідно даних, вказаних у розрахунку заборгованості, наданих позивачем до суду в обґрунтування своїх позовних вимог станом на 01 липня 2019 року за адресою АДРЕСА_2 облікується заборгованість за спожиту послугу постачання гарячої води у розмірі 86 564 грн 48 коп., а станом на 01 лютого 2020 року - 105 053 грн 27 коп. Звертає увагу й на те, що судове засідання в якому постановлено оскаржуване рішення відбулось під час оголошення повітряної тривоги, діючи в такий спосіб суд фактично порушив право відповідача, так як позбавив його можливості захищати свої законні права та інтереси в судовому засіданні, що на думку заявника призвело до винесення судом необ`єктивного рішення.

В жовтні 2022 року від ЛМКП «Львівтеплоенерго» надійшов відзив на апеляційну скаргу. Вважають оскаржуване рішення законним та обґрунтованим і з урахуванням цього просять апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2022 року - без змін.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено та визнано доведеним судом першої інстанції, ОСОБА_1 є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що стверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 30 від 16 січня 2021 року, виданої ЛМКП «Львівтеплоенерго», у якій також зареєстровані ОСОБА_2 та неповнолітні ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .

Відповідачам для здійснення оплати за надані послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Відповідно до розрахунків, наданих ЛМКП «Львівтеплоенерго», заборгованість відповідачів за послуги з централізованого опалення за період з 01 липня 2019 року по 31 грудня 2019 року становить 939 грн 18 коп., за послуги з централізованого постачання гарячої води 11 917 грн 54 коп., інфляційні втрати 712 грн 90 коп., 3% річних 576 грн 02 коп.

16 листопада 2020 року Шевченківський районний суду м. Львова виніс ухвалу про скасування судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості та роз`яснив ЛМКП «Львівтеплоенерго» його право звернутися до суду із вказаними у заяві про видачу судового наказу вимогами у порядку спрощеного позовного провадження.

02 серпня 2021 року Шевченківський районний суду м. Львова виніс ухвалу про скасування судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості та роз`яснив ЛМКП «Львівтеплоенерго» його право звернутися до суду із вказаними у заяві про видачу судового наказу вимогами у порядку спрощеного позовного провадження.

За період з 01 травня 2020 року по 31 грудня 2020 року у відповідачів збільшилася сума заборгованості, яка становить: заборгованість за послуги з централізованого опалення 1 489 грн 03 коп., послуги за централізоване постачання гарячої води 15 294 грн 94 коп, інфляційні втрати 2 411 грн 77 коп., 3% річних 1 191 грн 28 коп. та сплачений судовий збір у розмірі 227,00 грн. Таким чином, за період з 01 липня 2019 року по 31 грудня 2019 року та за період з 01 травня 2020 року по 31 грудня 2020 року заборгованість за централізоване опалення становить 2 428 грн 21 коп., за послуги за централізоване постачання гарячої води 27 212 грн 48 коп., інфляційні втрати 3 124 грн 67 коп., 3% річних 1 767 грн 30 коп. Проте, станом на сьогоднішній день дана сума не оплачена.

Крім того, судом встановлено, що у відповідь на заяву ОСОБА_1 , 06 липня 2021 року № С-52-02/46 ЛМКП «Львівтеплоенерго» проінформувало ОСОБА_1 про те, що згідно обліку ЛМКП «Львівтеплоенерго», квартира АДРЕСА_1 підключена до загальнобудинкової системи гарячого постачання. Документів про те, що послуга в квартирі відсутні немає. У випадку від`єднання квартири від системи гарячого водопостачання, просять відповідача надати документи, що засвідчують факт відключення/відсутності гарячої води. Таким чином, гаряча вода безперебійно подавалася до квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Так, в апеляційній скарзі заявник звертає увагу на відсутність укладеного між сторонами договору про надання комунальних послуг.

Згідно з Преамбулою Закону України від 09 листопада 2017 року №2189-VІІ «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон № 2189-VІІ), цей Закон регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Закон набрав чинності 10 грудня 2017 року та введений в дію з 1 травня 2019 року, окрім деяких його положень, які вводяться в дію через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом.

З огляду на період стягнення заборгованості з 01 липня 2019 року по 31 грудня 2020 року спірні відносин сторін у справі врегульовано положеннями цього Закону.

Згідно з частинами першою та другою статті 12 Закону № 2189-VІІ надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

Порядок та особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання житлово-комунальних послуг визначаються статтями 13-15 цього Закону (частина четверта статті 12 Закону № 2189-VІІ).

Договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку (частина перша статті 13 Закону № 2189-VІІ).

Абзацом перший частини четвертої статті 13 Закону № 2189-VІІ визначено, що з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої цієї статті) може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

Відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону № 2189-VІІ у разі (1) якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та (2) не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору.

Згідно з частинами першою, другою статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано у пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Разом з тим, згідно зі статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Структура плати виконавцю комунальної послуги визначається згідно з договором про надання відповідної комунальної послуги, укладеним за вимогами цього Закону. Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону. При цьому виконавці комунальних послуг забезпечують деталізацію інформації щодо складових плати у рахунках споживачів (частина перша та четверта статті 9 Закону № 2189-VІІ).

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 Житлового кодексу Української РСР.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (див. постанови Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15).

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 (провадження № 61-26204св18).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).

Відповідачі у встановленому законом порядку не відмовлялися від надання послуг, які надаються позивачем, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, відповідачами надано не було.

У цьому зв`язку, доводи апеляційної скарги про відсутність письмового індивідуального договору, підписаного сторонами, колегія суддів відхиляє, як юридично неспроможні.

Щодо мотивів апеляційної скарги в частині того, що починаючи з 2012 року позивачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» надавалися послуги відповідачам з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води не в повному обсязі, у зв`язку з чим останні зверталися з відповідними заявами 15 березня 2012 року та 09 листопада 2012 року, та в подальшому 01 червня 2021 року, необхідно звернути увагу на те, що позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01 липня 2019 року по 31 грудня 2019 року, та з 01 травня 2020 року по 31 грудня 2020 року, тобто, заяви, на які посилається заявник в апеляційній скарзі щодо неналежного надання послуг стороною позивача не охоплюються спірним періодом.

Проаналізувавши зміст апеляційної скарги в частині незгоди заявника ОСОБА_1 з нарахуванням 3 % річних та інфляційних втрат, колегія суддів приходить до висновку, що заявником невірно протрактовано розрахунок заборгованості за центральне опалення та постачання гарячої води, адже такий ним проведено за період з вересня 2014 року по грудень 2020 року шляхом додавання помісячних сум заборгованості, в той час як такі в розрахунку вказано по наростаючій за кожен місяць і сумуванню не підлягають. Розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних позивачем проведено лише за період з липня 2019 року по жовтень 2019 року та 01 травня 2020 року по 31 жовтня 2020 року (а.с.15-16, 47-48) включно і такий відповідачами не спростовано. Оскаржуваним рішенням суду задоволено позовну вимогу про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат лише за період з 01 липня 2019 року по 31 жовтня 2020 року та період з 01 травня 2020 року по 31 жовтня 2020 року.

Щодо можливості стягнення з відповідачів указаних сум, колегія суддів виходить з того, що припис Закону № 2189-VІІ про відповідальність споживача за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, на підставі положень статті 625 ЦК України.

Крім того, заявник ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, що судове засідання в якому постановлено оскаржуване рішення відбулось під час оголошення повітряної тривоги, діючи в такий спосіб суд фактично порушив право відповідача, так як позбавив його можливості захищати свої законні права та інтереси в судовому засіданні, що, на думку заявника, призвело до винесення судом необ`єктивного рішення.

Приписами статті 376 ЦПК України визначено підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Надаючи оцінку оскаржуваному судовому рішенню, колегія суддів не убачає підстав для скасування такого з мотиву розгляду справи місцевим судом під час оголошення повітряної тривоги.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач звернувся з позовом в суд ще у вересні 2021 року, провівши аналіз наданих стороною позивача доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, необхідності в дачі додаткових пояснень зі сторони відповідачів не убачав.

Крім того, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 мали можливість, починаючи із вересня 2021 року подати суду відзив на позовну заяву, додаткові пояснення щодо заявлених позовних вимог, однак, матеріали цивільної справи таких не містять.

У цьому зв`язку не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, надавши правову оцінку доказам, які містять матеріали справи, встановивши, що позивачем в період з 01 липня 2019 року по 31 грудня 2019 року та з 01 травня 2020 року по 31 грудня 2020 року належним чином надавалися відповідачам послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, натомість, останні не виконали свого зобов`язання щодо сплати послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, внаслідок чого у них утворилась заборгованість за послуги за централізоване постачання гарячої води, і як наслідком наявні інфляційні втрати, та 3% річних, відповідно, місцевий суд дійшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу по суті заявлених позовних вимог згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення в частині заявлених позовних вимог слід залишити без змін.

Проте, вирішуючи питання розподілу судових витрат, місцевий суд не врахував наступне.

Питання розподілу судових витрат регулюються Главою 8 «Судові витрати» Цивільного процесуального кодексу України.

Зокрема, приписами статті 141 ЦПК України визначено розподіл витрат між сторонами.

Так, за приписами частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, статтею 141 ЦПК України не передбачено право солідарної вимоги або солідарного обов`язку на присудження з другої сторони понесених іншою стороною судових витрат, тому судові витрати підлягають до стягнення з кількох відповідачів у відповідній частині.

З урахуванням вищенаведеного, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2022 року в частині вирішення питання судових витрат, слід змінити, викласти таке в такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які проживають за адресою: АДРЕСА_2 в користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», , місцезнаходження: м. Львів, вул. Д. Апостола, 1 сплачений судовий збір у розмірі по 1 248 (одна тисяча двісті сорок вісім ) грн., 50 коп. з кожної».

В решті рішення суду залишити без змін.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2022 року в частині вирішення судових витрат змінити, викласти таке в такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які проживають за адресою: АДРЕСА_2 в користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», ЄДРПОУ - 05506460, місцезнаходження: м. Львів, вул. Д. Апостола, 1 сплачений судовий збір у розмірі по 1 248 (одна тисяча двісті сорок вісім) грн 50 коп. з кожної».

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич