Справа № 465/780/21 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/1582/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Юзефович Ю.І.

з участю - апелянта ОСОБА_1 , прокурора Панькевича Р.В., представника ГУ НП у Львівській області - Невелич Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 травня 2022 року (повний текст складено 30 травня 2022 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Директорату з питань правової політики Головного управління представлення інтересів у судах Президента України, Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства,

В С Т А Н О В И В:

в лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Держави Україна в особі Директорату з питань правової політики Головного управління представлення інтересів у судах Президента України в якому просив стягнути з Державного бюджету України 268 800 грн 00 коп. коштів у вигляді відшкодування суми, сплаченої у зв`язку з наданням юридичної допомоги впродовж усього процесу розслідування справи і слухання її в судах за період з 01 лютого 2000 року по 01 квітня 2008 року.

Позов мотивовано тим, що 25 січня 2000 року слідчим УБОЗ ГУМВСУ у Львівській області щодо позивача було порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України. Вироком Франківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2005 року позивача, визнано невинуватим та виправдано за відсутністю в його діях складу інкримінованих злочинів. Після перегляд вироку в апеляційному та касаційному порядку, такий набрав законної сили. Між позивачем, та адвокатом Новіковим Валентином Михайловичем 01 лютого 2000 року було укладено Угоду про надання правової допомоги по захисту його інтересів термін якої, згідно пункту 12 Угоди, починався з 01 лютого 2000 року та діяв до завершення справи. Після закриття справи було складено Акт від 8 квітня 2008 року про виконання Угоди від 01 лютого 2000 року. Згідно цього Акта, відповідно до пункту 4 Угоди позивач повинен сплатити адвокату гонорар за 96 місяців надання правової допомоги з розрахунку 100 доларів США за місяць. Згідно курсу Національного банку України станом на 14 січня 2021 року співвідношення гривні до долара США становить 28,00 грн за один долар США. Відтак, позивач вважає, що вартість правової допомоги за 96 місяців становить 9 600,00 доларів США, що еквівалентно 268 800 грн 00 коп., котрі і просить стягнути з Державного бюджету України.

Протокольною ухвалою суду від 25 березня 2021 року до участі у справі в якості співвідповідачів судом залученого Львівську обласну прокуратуру, Головне управління Національної поліції у Львівській області та Державну казначейську службу України.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20 травня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі директорату з питань правової політики Головного управління представлення інтересів у судах Президента України про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства, шляхом стягнення з Державного бюджету 268 800 грн 00 коп. як коштів у вигляді відшкодування сплаченої у зв`язку з наданням юридичної допомоги в продовж усього процесу розслідування справи і слухання її в судах за період з 01 лютого 2000 року по 01 квітня 2008 року, за недоведеністю таких та відсутності на те підстав.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства, шляхом стягнення з Державного бюджету 268 800 грн 00 коп. як коштів у вигляді відшкодування сплаченої у зв`язку з наданням юридичної допомоги в продовж усього процесу розслідування справи і слухання її в судах за період з 01 лютого 2000 року по 01 квітня 2008 року, за недоведеністю таких та відсутності на те підстав.

В липні 2022 року ОСОБА_1 оскаржив рішення суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 травня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному об`ємі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що позивачем подано позов до неналежного відповідача. Вважає, що позов подано саме до Держави Україна в особі Директорату з питань правової політики Головного управління представлення інтересів у судах Президента України, оскільки Президент України є главою держави, який представляє саму державу, котра може бути відповідачем в суді. Позивач під час розгляду справи в суді першої інстанції не робив жодних клопотань щодо залучення співвідповідачів чи заміни відповідача, проте суд поза його волею залучив Львівську обласну прокуратуру, Головне управління Національної поліції у Львівській області та Державну казначейську службу України співвідповідачами у справі. Вказує, що не подавав позову до жодної із зазначених осіб публічного права, як і не подавав позову до Директорату з питань правової політики Головного управління представлення інтересів у судах Президента України, оскільки а ні Президент України, а ні Офіс Президента України не був та не є учасником відповідних правовідносин з позивачем. Більш того, Головне управління представлення інтересів у судах Президента України, яке позивач визначив в якості відповідача у справі, не є органом влади чи посадовою особою. Зазначає, що розмір заподіяної позивачу шкоди під час кримінального провадження ним доведено, а факт заподіяння такої не підлягає повторному доказуванню в межах цієї справи.

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, прокурора та представника ГУ НП України у Львівській області, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом спору у даній справі є відшкодування шкоди, а саме сум, сплачених громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, у зв`язку із постановленням виправдувального вироку суду щодо позивача.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Статтею 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

У наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 цього Закону).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно зі статтею 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Процесуальні права та обов`язки сторін визначені статтею 49 ЦПК України.

Згідно з частинами першою-третьою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

При вирішенні спору про відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою, тоді належним відповідачем у справі є держава Україна, як учасник цивільних відносин.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження 14-515цс19), у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 202/6457/16-ц (провадження № 61-26176св18), від 06 лютого 2019 року у справі № 199/6713/14-ц (провадження № 61-18697св18), від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19 (провадження № 61-9875св20).

Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)).

Отже, належним відповідачем у справі, що переглядається є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди).

Враховуючи наведене, Львівська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції у Львівській області та Державна казначейська служба України є неналежними відповідачами, оскільки за пред`явленими позивачем вимогами повинна відповідати саме держава через відповідний орган, а не безпосередньо відповідний орган як юридична особа.

При цьому, колегія суддів з огляду на пояснення надані позивачем, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, враховуючи доводи апеляційної скарги, а також пояснення надані в суді апеляційної інстанції прокурором та представником Національної поліції України, доходить висновку, що суд першої інстанції грубо порушивши вимог процесуального закону, залучивши згадані органи до участі у справі в якості співвідповідачів, а саме без відповідного клопотання позивача, розглянув спір щодо цих відповідачів по суті, залишивши поза увагою, що такі є неналежними відповідачами у даній справі.

У цьому зв`язку, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині вирішення позивних вимог до цих відповідачів підлягає скасуванню, з ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову щодо них.

Щодо пред`явлення позову до Держави Україна в особі Директорату з питань правової політики Головного управління представлення інтересів у судах Президента України, колегія суддів виходить з того, що також знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи те, що у спірних відносинах сторін інтереси відповідача - Держави України повинні бути представлені саме органом Національної поліції України та відповідним органом прокуратури, а не Головним управління представлення інтересів у судах Президента України. Однак, відповідних клопотань з цього приводу, від позивача в суді першої інстанції не надходило, що також підтвердив позивач в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, в задоволенні позову слід було відмовити саме з підстав неналежності визначення суб`єктного складу відповідача у справі, а не через безпідставність та недоведеність позову.

Отже, оскаржуване рішення в частині вирішення позову, пред`явленого до Держави Україна слід змінити, виклавши його мотивувальну частину у відповідній частині в редакції цієї постанови.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки судом апеляційної інстанції оскаржуване рішення частково скасовано, з ухвалення в цій частині нового про відмову в задоволенні позову, а в частині таке змінено шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, з огляду на те, що позивач у справі звільнений від сплати судового збору на усіх стадіях розгляду справі, підстави для зміни розподілу судових витрат, а також здійснення їх розподілу за розгляд справи судом апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 травня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства скасувати, та ухвали в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства відмовити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 травня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Директорату з питань правової політики Головного управління представлення інтересів у судах Президента України змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в цій частині вирішення позовних вимог в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич