Номер провадження: 22-ц/813/583/22
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А. П., Погорєлової С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12.10.2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 до державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Гуменюка Валентина Вікторовича про визнання дій незаконними, скасування арешту та стягнення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

17.12.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить:

- визнати дії державного виконавця Гуменюка В.В. незаконними;

- скасувати арешт всього майна позивача, накладеного на підставі виконавчих проваджень №48185933 та №48186012 по виконанню виконавчого листа №2-248/10 від 06.10.2010 р.;

- скасувати стягнення (вилучення) 20% з пенсії позивача, накладеного на підставі виконавчих проваджень №48185933 та №48186012 по виконанню виконавчого листа №2-248/10 від 06.10.2010 р.;

- зобов`язати державного виконавця Гуменюка В.В. повернути всі незаконно вилучені в період 2015-2019 рр, з пенсії позивача гроші, на підставі виконавчих проваджень №48185933 та №48186012 по виконанню виконавчого листа №2-248/10 від 06.10.2010 р.

Ухвалою судді від 20.12.2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Гуменюка Валентина Вікторовича про скасування арешту майна та роз`яснено позивачу ОСОБА_1 його право звернутись з приводу обставин, викладених в позовній заяві, до суду зі скаргою в порядку ст. 447 ЦПК України.

Постановою Одеського апеляційного суду від 12.08.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу судді Київського районного суду м. Одеси від 20.12.2019 року про відмову у відкритті провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Гуменюка В.В. про визнання дій незаконними, скасування арешту та стягнення, зобов`язання вчинити певні дії - скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

При цьому у вказаній постанові Одеського апеляційного суду зазначено, що позовна заява підлягала залишенню без руху для усунення недоліків поданої скарги, а саме розмежування ОСОБА_1 вимог, що підлягають розгляду в порядку позовного провадження поданням позовної заяви з правильним визначенням кола осіб, які мають відповідати за позовними вимогами, від вимог, що підлягають розгляду в порядку Розділу VII ЦПК України поданням скарги на рішення, дії, бездіяльність державного виконавця.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15.09.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без буху та роз`яснено позивачу, що способом усунення недоліків позовної заяви є подання до канцелярії суду ОСОБА_1 уточненої позовної заяви, оформленої відповідно до вимог ст. ст. 175, 177 ЦПК України, з позовними вимогами, що підлягають розгляду в порядку позовного провадження з правильним визначенням кола осіб, які мають відповідати за позовними вимогами, без зазначення вимог, що підлягають розгляду в порядку Розділу VII ЦПК України.

29.09.2021 року електронною поштою ОСОБА_1 подано до суду скаргу (уточнену на вимогу ухвали КРС м. Одеси, по справі від 15.09.2021 р.) про визнання дій державного виконавця незаконними, про скасування арешту коштів боржника, про скасування арешту майна боржника, про повернення вилучених коштів та іншого майна.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.10.2021 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, 20.10.2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить суд скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12.10.2021 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що постановою Одеського апеляційного суду від 12.08.2021 року встановлено, що зазначені в поданій 17 грудня 2019 року ОСОБА_1 позовній заяві вимоги є частково вимогами, що підлягають розгляду в порядку позовного провадження, а частково є вимогами, пов`язаними з оскарженням рішень, дій, бездіяльності державного виконавця, що підлягають розгляду в порядку Розділу УП ЦПК України.

ОСОБА_1 наголошує, що відповідно до практики Верховного суду, викладеної за результатами розгляду справи №712/12136/18 боржник не може пред`явити позов про зняття арешту з майна, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця, що підлягають розгляду в порядку Розділу УП ЦПК України.

Таким чином апелянт вважає, що суд першої інстанції навмисно істотно порушив норми процесуального права.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку, судове засідання не проводиться.

Відзив на апеляційну скаргу матеріали справи не містять.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 17.12.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить:

- визнати дії державного виконавця Гуменюка В.В. незаконними;

- скасувати арешт всього майна позивача, накладеного на підставі виконавчих проваджень №48185933 та №48186012 по виконанню виконавчого листа №2-248/10 від 06.10.2010 р.;

- скасувати стягнення (вилучення) 20% з пенсії позивача, накладеного на підставі виконавчих проваджень №48185933 та №48186012 по виконанню виконавчого листа №2-248/10 від 06.10.2010 р.;

- зобов`язати державного виконавця Гуменюка В.В. повернути всі незаконно вилучені в період 2015-2019 рр, з пенсії позивача гроші, на підставі виконавчих проваджень №48185933 та №48186012 по виконанню виконавчого листа №2-248/10 від 06.10.2010 р.

Ухвалою судді від 20.12.2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Гуменюка Валентина Вікторовича про скасування арешту майна та роз`яснено позивачу ОСОБА_1 його право звернутись з приводу обставин, викладених в позовній заяві, до суду зі скаргою в порядку ст. 447 ЦПК України.

Постановою Одеського апеляційного суду від 12.08.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу судді Київського районного суду м. Одеси від 20.12.2019 року про відмову у відкритті провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Гуменюка В.В. про визнання дій незаконними, скасування арешту та стягнення, зобов`язання вчинити певні дії - скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

При цьому у вказаній постанові Одеського апеляційного суду зазначено, що позовна заява підлягала залишенню без руху для усунення недоліків поданої скарги, а саме розмежування ОСОБА_1 вимог, що підлягають розгляду в порядку позовного провадження поданням позовної заяви з правильним визначенням кола осіб, які мають відповідати за позовними вимогами, від вимог, що підлягають розгляду в порядку Розділу VII ЦПК України поданням скарги на рішення, дії, бездіяльність державного виконавця.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15.09.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду та роз`яснено позивачу, що способом усунення недоліків позовної заяви є подання до канцелярії суду ОСОБА_1 уточненої позовної заяви, оформленої відповідно до вимог ст. ст. 175, 177 ЦПК України, з позовними вимогами, що підлягають розгляду в порядку позовного провадження з правильним визначенням кола осіб, які мають відповідати за позовними вимогами, без зазначення вимог, що підлягають розгляду в порядку Розділу VII ЦПК України.

29.09.2021 року електронною поштою ОСОБА_1 подано до суду скаргу (уточнену на вимогу ухвали КРС м. Одеси, по справі від 15.09.2021 р.) про визнання дій державного виконавця незаконними, про скасування арешту коштів боржника, про скасування арешту майна боржника, про повернення вилучених коштів та іншого майна.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.10.2021 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Ухвалу суду першої інстанції вмотивовано тим, що на теперішній час недоліки позовної заяви не усунуті, оскільки подання в позовному провадженні скарги, що підлягає розгляду в порядку Розділу VII ЦПК України, не є усуненням недоліків позовної заяви в розумінні ст. 185 ЦПК України.

При цьому судом роз`яснено право ОСОБА_1 на подання до суду скарги на рішення, дії, бездіяльність державного виконавця в порядку Розділу VII ЦПК України окремо від даного провадження.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Так, порядок судового контролю за виконанням судових рішень визначений у розділі VII ЦПК України. Зокрема, відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Обумовлені скарги розглядаються за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються. До участі у справі в якості заінтересованої особи залучається інша сторона виконавчого провадження, оскільки судовим рішенням може бути вирішено питання про її права чи інтереси (ст.450 ЦПК України).

Скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК України, та містити відомості, зазначені в законі про виконавче провадження, зокрема зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби та норму закону, яку порушено, а також обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги (п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах»).

Пред`явлення позову (заяви, скарги) це процесуальна дія, яка має здійснюватися у порядку, передбаченому ЦПК України.

Стаття 175 ЦПК України передбачає перелік вимог, яким повинна відповідати позовна заява (заява), а саме: вона повинна містити ім`я (найменування) позивача і відповідача, а також ім`я представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів зв`язку, якщо такі відомі; ціну позову щодо вимог майнового характеру, чіткий виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, з зазначенням доказів, що підтверджують кожну обставину, а також повинні додаватися документи, що підтверджують сплату судового збору.

Відповідно до ст.177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що до неї додаються, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

При цьому кількісний та якісний склад документів, відповідно до принципу диспозитивності, позивач визначає сам.

Виключенням з цього правила є лише пряме зазначення закону, щодо обов`язковості надання певних документів.

Якщо скарга за формою і змістом не відповідає таким вимогам, то застосовуються положення ст.185 ЦПК України.

Зі змісту ст.185 ЦПК України вбачається, що позовна заява (заява) може бути визнана неподаною і повернута, у разі, якщо вона подана без додержання вимог, передбачених ст.175 ЦПК України та не оплачена судовим збором, а позивач на вимогу судді і у встановлений законом строк, не усунув недоліків позовної заяви, або не сплатив необхідних судових витрат.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст.ст.175 і 177 ЦПК України, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Про повернення позовної заяви суддя постановляє ухвалу.

Між тим, як видно з заяви (скарги), вона складена з урахуванням положень статті 175 ЦПК України, оскільки містить всі визначені даною нормою права обов`язкові змістовні реквізити. Заявлені вимоги викладені в чіткій, ясній і зрозумілій формі.

Місцевий суд, оцінив обставини, викладені в такій заяві, без урахування положень статей 13, 175 ЦПК України, якими визначено, що позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Європейський суд з прав людини надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості.

Суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув та всупереч вимогам частини 5 статті 12 ЦПК України, яка зобов`язує суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, підійшов до вирішення цього питання формально та передчасно повернув позовну заяву.

Оскільки ухвала постановлена із порушенням вимог процесуального закону, вона підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Тому твердження суду першої інстанції в ухвалі про те, що позивач у встановлені строки не виконав вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху, на думку колегії суддів, з врахуванням наданих скаржником доказів, є надмірним формалізмом, який не може бути підставою недопущення позивача до суду.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що у зв`язку з недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування тих суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.) навантаження на суддів виходить за межі фізичних можливостей.

В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів - всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

У пункті 33, 35 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.

Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 268, ст. 374, 379, 382, 381-389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12.10.2021 року - скасувати.

Цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 до державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Гуменюка Валентина Вікторовича про визнання дій незаконними, скасування арешту та стягнення, зобов`язання вчинити певні дії направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін