КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7215/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Бусик О.Л. в м. Київ 10 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист прав споживача, стягнення грошових коштів та моральної шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про захист прав споживача, стягнення грошових коштів та моральної шкоди, просила стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 1500 грн. безпідставно утримуваного відповідачем майна у вигляді комісії за ненадану банківську послугу, моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Позов мотивувала тим, що є клієнтом АТ «Ощадбанк» та має платіжну (зарплатну) картку цього банку. 12 липня 2021 року через мобільний додаток Ощад24/7 нею було замовлено випуск дублікату її зарплатної картки, проте помилково обрано вид додаткової картки MasterCard Platinum Debit PayPass, в цей же день з її зарплатної картки було списано 1500 грн. комісії за випуск додаткової картки (згідно виписки по рахунку, ця комісія зазначена як «013:Випуск картки без ПІН-коду»). Відповідно до п. 3.14.2 Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, затвердженого постановою правління АТ «Ощадбанк» від 05 серпня 2015 року клієнт має право відмовитись від отримання послуг. 15 липня 2021 року вона звернулась до відділення АТ «Ощадбанк» та подала письмову заяву про скасування випуску зазначеної додаткової карти. Відповідно до інформації з мобільного застосунку Ощад24/7 на момент подання даної заяви додаткова картка випущена не була. 15 липня 2021 року випуск додаткової картки було скасовано. 06 вересня 2021 року вона звернулася до відповідача з проханням повернути їй списані грошові кошти в розмірі 1500 грн. за випуск додаткової картки, яка банком не випускалась, проте в своєму листі від 14 вересня 2021 року банк повідомив про відмову повернути кошти без будь-яких роз`яснень. При цьому згідно Тарифів АТ «Ощадбанк», жодної комісії за випуск додаткової картки не передбачено. В будь-якому випадку АТ «Ощадбанк» не випускав картки і не здійснював її розрахунково-касового обслуговування, тобто не надав жодної банківської послуги. Відповідно, відмова АТ «Ощадбанк» повернути суму списаної комісії за банківську послугу, від якої клієнт відмовився і яка фактично не надавалась, є незаконною.

Посилалася на ч. 8 ст. 18, ч. 4 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», вважала, що дії АТ «Ощадбанк» з утримання оплати за фактично ненадану банківську послугу є агресивною підприємницькою практикою, направленою на фактичне позбавлення позивача її права, яке передбачене договором, на відмову від банківської послуги. Так само, договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, укладеним сторонами, не передбачено право банку утримувати оплату або частину оплати за банківську послугу, від якої клієнт відмовився і яка не надавалась фактично.

Вважала, що комісія, яку утримав банк за ненадану послугу, станом на сьогодні має статус безпідставно набутого майна і підлягає поверненню позивачу. Крім того, діями відповідача їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює в 5000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2022 року позов частково задоволено, стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 1500 грн. стягнутих коштів та на користь держави судовий збір 908 грн., в решті позову відмовлено.

Відповідач АТ «Ощадбанк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2022 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що місцевим судом всупереч ст. 627, 629 ЦК України про свободу договору та обов`язковість його положень залишено поза увагою, що стягнення оплати розрахунково-касового обслуговування відбулось у відповідності до визначеного клієнтом та банком порядку дій в разі оформлення додаткової платіжної картки згідно п. 3.1 договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та п. 2.2 тарифного пакету «Зарплатний», яким передбачено, що розрахунково-касове обслуговування додаткової картки сплачується при її оформленні в розмірі 1500 грн. Оскільки 11 липня 2021 року ОСОБА_1 через веб-банкінг було замовлено випуск додаткової картки типу MasterCard Platinum Debit за продуктом тарифного пакету «Зарплатний» та підтверджено її отримання одноразовим паролем, що був надісланий банком СМС-повідомленням на фінансовий номер телефону клієнта, 12 липня 2021 року з поточного рахунку ОСОБА_1 була стягнута оплата розрахунково-касового обслуговування додаткової картки в розмірі 1500 грн., як і передбачено п. 2.2 тарифного пакету «Зарплатний». 14 липня 2021 року замовлення банківської платіжної картки оброблено та сформований пакет для відправки карток до регіональних управлінь банку. Отже, 14 липня 2021 року замовлена позивачем послуга з випуску додаткової картки була виконана банком повністю, картка виготовлена.

Вказував, що судом не враховано договірний характер правовідносин між сторонами, що виключає можливість застосування до них положень ст. 1212 ЦК України щодо повернення безпідставно набутого майна. Набуття однією зі сторін зобов?язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов?язання не вважається безпідставним.

Посилався на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 29 листопада 2021 року № 750/11990/20, від 01 грудня 2021 року № 641/8410/19, згідно яких у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, в тому числі й щодо зобов?язання повернути майно потерпілому.

Наголошував, що закриття в подальшому додаткової картки на підставі заяви клієнта не свідчить про безпідставність її оформлення та пов`язаного з ним стягнення грошових коштів.

Зазначав, що будь-яких порушень договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб з боку АТ «Ощадбанк» після замовлення ОСОБА_1 додаткової картки не існувало, банком в повному обсязі виконувались свої зобов?язання по випуску картки, що підтверджується журналом операцій випуску платіжної картки.

Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною, а викладені в ній факти не відповідають дійсним обставинам справи і фактично позиція банку зводиться до його небажання повертати гроші клієнту за послугу, якої не було надано. За наслідками розгляду справи судом встановлено, що позивач не отримав послуги щодо розрахунково-касового обслуговування додаткової картки, за надання якої з її рахунку банком було списано 1500 грн., відповідно суд застосував положення ст. 1212 ЦК України та зобов?язав банк повернути списану з рахунка позивача комісію за ненадану послугу.

Вважала, що апеляційну скаргу побудовано на підміні понять, оскільки ані договором комплексного банківського обслуговування, ані тарифами банку не передбачено комісії за оформлення, виготовлення та випуск картки, замість цього відповідач утримав з позивача комісію за річне розрахунково-касове обслуговування по додатковій карті, хоча такої послуги не надавав.

Вказувала, що наведена апелянтом практика Верховного Суду не є релевантною до спірних правовідносин та містить протилежні висновки щодо застосування положень ст. 1212 ЦК України тим, про які заявляє відповідач.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, даним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 1500 грн., суд першої інстанції виходив із того, що оспорювана позивачем сума коштів вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні ст. 1212 ЦК України та є такою, що підлягає поверненню.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 є клієнтом АТ «Ощадбанк» та має платіжну (зарплатну) картку цього банку.

На а. с. 48 - 49 знаходиться копія заяви про приєднання № 277802711/110917 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), підписаної ОСОБА_1 , згідно якої вона шляхом підписання цієї заяви про приєднання до договору беззастережно приєднується до договору в редакції, яка на день підписання цієї заяви на приєднання розміщена на інтернет-сторінці банку, та укладає з банком договір, складовою частиною якого є умови договору банківського рахунку; підтверджує, що отримала, ознайомилась та погоджується з Правилами користування карткою, Тарифами, які дають на дату підписання цієї заяви про приєднання.

На а. с. 4 знаходяться роздруковані прінтскріни з мобільного додатку Ощад24/7, в якому відображено відомості щодо платіжних карток ОСОБА_1 , в тому числі картка НОМЕР_1 має статус «Картка випускається, очікуйте на смс», продукт «Зарплатний (додаткова).

На а. с. 59 знаходиться копія витягу з автоматизованої системи АТ "Ощадбанк" про направлення СМС-повідомлення ОСОБА_1 11 липня 2021 року.

На а. с. 61 - 62 знаходиться копія журналу операцій випуску платіжної картки, згідно якого 14 липня 2021 року сформовано пакет для відправки карток до регіональних управлінь банку по картці ОСОБА_1 № НОМЕР_2 ; 27 липня 2021 року картку знищено.

На а. с. 5 наявна копія виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 у АТ «Ощадбанк» за період з 15 червня 2021 року по 15 липня 2021 року, згідно якої 12 липня 2021 року з рахунку списано 1500 грн. з призначенням платежу «Випуск картки без ПІН-коду».

На а. с. 6 - 9 знаходиться витяг з договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, який набрав чинності 01 липня 2021 року, за умовами п. 3.11 якого укладаючи договір, клієнт погоджується з умовами та способом надання послуг та розміром винагород за надані послуги, що передбачені тарифами банку; банк пропонує надання послуг на умовах та у спосіб, передбачений договором, перелік послуг не є вичерпним і в процесі діяльності банку може бути змінений, клієнт погоджується з такою умовою, укладаючи договір.

Згідно п. 3.14.2 договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб клієнт має право відмовитися від отримання послуг шляхом інформування банку у спосіб, визначений умовами договору про відмову від надання послуги, що пропонується банком, зокрема, але не виключно, шляхом особистого звернення до установи банку, що здійснює безпосереднє обслуговування такого клієнта із заявою за встановленою банком формою про відмову від надання послуги, що пропонується, зокрема кредитної, або із використанням дистанційних каналів обслуговування, якщо така можливість буде передбачена банком, зокрема, в момент пропонування послуги.

15 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулася з заявою до АТ «Ощадбанк», в якій повідомляла, що 12 липня 2021 року нею через мобільний додаток Ощад24/7 було помилково замовлено випуск дублікату її зарплатної картки у форматі MasterCard Platinum Debit PayPass, близько 10:00 15 липня 2021 року вона звернулася до відділення АТ «Ощадбанк», в якому обслуговується, з проханням закрити ще не випущену карту, і консультант її повідомила, що карта ще в опрацюванні, у фізичному вигляді вона відсутня, тому заяву писати не потрібно, банк самостійно її закриє; станом на закінчення операційного дня АТ «Ощадбанк» повідомлення про закриття (припинення випуску) додаткової картки в мобільний додаток чи смс-інформування так і не прийшло, в зв`язку з чим вона просить закрити (припинити випуск) картки MasterCard Platinum Debit PayPass та повідомити про закриття (припинення випуску) карти (а. с. 10).

Листом від 03 серпня 2021 року АТ «Ощадбанк» повідомило ОСОБА_1 , що за інформацією філії - ГУ по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» у ТВБВ № 10026/0159 на ім?я ОСОБА_1 11 вересня 2017 року було відкрито поточний картковий рахунок; 11 липня 2021 року нею особисто було замовлено через Web-Banking додаткову картку MasterCard Platinum Debit PayPass, вартість такої послуги згідно діючих тарифів банку за обслуговування поточних рахунків з використанням платіжної картки за тарифним пакетом «Зарплатний», п. 2.2 «розрахунково-касове обслуговування додаткової картки типу MasterCard Platinum Debit PayPass» становить 1500 грн. на рік, таким чином, з рахунку було утримано комісію за випуск додаткової картки в сумі 1500 грн.; при зверненні ОСОБА_1 до ТВБВ 15 липня 2021 року додаткову картку було закрито, смс-повідомлення - відключено (а. с. 12).

06 вересня 2021 року ОСОБА_1 повторно звернулася з заявою до АТ «Ощадбанк» про повернення списаних коштів в розмірі 1500 грн., посилаючись на те, що банківська послуга їй фактично не надавалась, в зв`язку з чим вона просила повернути списану банком комісію (а. с. 13 - 15).

Листом від 14 вересня 2021 року АТ «Ощадбанк» повідомило ОСОБА_1 про відсутність підстав для повернення коштів за випуск додаткової банківської платіжної картки (а. с. 16).

На а. с. 17 - 21 знаходиться копія тарифів за обслуговування поточних рахунків з використанням платіжних карток в редакції з 10 червня 2021 року, згідно яких розрахунково-касове обслуговування картки, яка перевипускається за ініціативою клієнта, в тому числі картка типу MasterCard Platinum Debit PayPass - 1500 грн., РКО додаткової картки сплачується при її оформленні, надалі - до останнього робочого дня кожного місяця, з якого починається наступний рік дії основної картки.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Деталі пояснила Велика Палата Верховного Суду у справі № 904/5726/19. Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначала, що АТ "Ощадбанк", клієнтом якого вона є, списав з її рахунку комісію за послугу, яка фактично надана не була, оскільки картку вона не отримала та не користувалася нею, і безпідставно утримує належні їй кошти. Вважала, що дії відповідача з утримання оплати є агресивною підприємницькою практикою, а умови договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, укладеного між сторонами, яким не передбачено права банку утримувати оплату за ненадану послугу, мають тлумачитись на користь споживача. Просила стягнути з відповідача на свою користь безпідставно утримане ним майно.

Заперечуючи проти позову, АТ "Ощадбанк" вказував, що ст. 1212 ЦК України не підлягає застосуванню до даних правовідносин, оскільки утримання спірних коштів відповідачем здійснено на підставі договору, а саме внаслідок оформлення додаткової картки п. 2.2 тарифного пакету "Зарплатний" на підставі вільного волевиявлення ОСОБА_1 , додаткова картка була виготовлена на момент відмови позивача від послуги, і закриття в подальшому цієї картки на підставі заяви клієнта не свідчить про безпідставність її оформлення та пов`язаного з цим стягнення грошових коштів.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Отже, позивач, підписуючи заяву про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, уклала з відповідачем договір, умови якого є загальними і їх підписання клієнтом банку для відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки є обов`язковим. Укладення договору в такій формі чинному законодавству України не суперечить.

Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України договір вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Складовою частиною договору є тарифи, якими зокрема передбачено, що розрахунково-касове обслуговування (РКО) додаткової картки MasterCard Platinum Debit PayPass за рік становить 1500 грн., РКО додаткової картки сплачується при її оформленні, надалі - до останнього робочого дня кожного місяця, з якого починається наступний рік дії основної картки (а. с. 57 - 58).

Судом встановлено і сторонами не заперечується, що 12 липня 2021 року через мобільний додаток Ощад24/7 ОСОБА_1 замовила випуск додаткової картки MasterCard Platinum Debit PayPass.

Разом із тим, згідно виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 12 липня 2021 року з її рахунку було списано 1500 грн. з призначенням платежу "013: Випуск картки без ПІН-коду" (а. с. 60).

Згідно п. 62 розділу IV "Регістри аналітичного та синтетичного обліку" Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

У відповіді на відзив на позовну заяву та у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 наголошувала, що ні договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, ні тарифами банку не передбачено комісії за "виготовлення чи випуск карти". Відтак, грошові кошти, стягнуті банком, утримані ним безпідставно, а не на підставі договору.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частинами першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Тлумачення положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

У той самий час сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 912/2601/19, від 26 травня 2021 року в справі № 202/7994/17-ц, від 04 серпня 2021 року в справі № 640/17086/18.

Сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, зокрема переплата понад визначену в договорі (договорах) суму, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору.

Аналогічний висновок міститься у пункті 43 постанови Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 920/169/18, в постанові від 24 листопада 2021 року в справі № 658/2337/20.

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону, доводи апеляційної скарги про те, що договірний характер правовідносин між сторонами апріорі виключає можливість застосування до них положень ст. 1212 ЦК України щодо повернення безпідставно набутого майна.

Обґрунтовано керуючись принципом jura novit curia, суд першої інстанції встановив зміст правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, надав їм вірну правову кваліфікацію та дійшов правильного висновку, що оспорювана позивачем сума коштів в розмірі 1500 грн. вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні ст. 1212 ЦК України та підлягає поверненню.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком, оскільки доказами, наявними в матеріалах справи, зокрема випискою по рахунку ОСОБА_1 , беззаперечно підтверджується, що списання коштів з позивача банком 12 липня 2021 року в розмірі 1500 грн. здійснене саме за випуск картки, що не передбачено як умовами договору, так і тарифним пакетом, а не за її розрахунково-касове обслуговування, тобто таке списання коштів не може бути визнане таким, що здійснене на підставі відповідного договору.

Вказані обставини підтверджуються і самим відповідачем у відповідях на запити ОСОБА_1 , наданих 03 серпня 2021 року та 14 вересня 2021 року (а. с. 12, 16).

Доводи апеляційної скарги, що місцевим судом всупереч ст. 627, 629 ЦК України про свободу договору та обов`язковість його положень залишено поза увагою, що стягнення оплати розрахунково-касового обслуговування відбулось у відповідності до визначеного клієнтом та банком порядку дій в разі оформлення додаткової платіжної картки згідно п. 3.1 договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та п. 2.2 тарифного пакету "Зарплатний", апеляційний суд відхиляє як такі, що не ґрунтуються на доказах та фактичних обставинах справи, оскільки з наявної в матеріалах справи виписки з рахунку ОСОБА_1 стягнення позивачем оплати саме за розрахунково-касове обслуговування, що дійсно передбачено умовами договору, не вбачається, натомість стягнуто позадоговірну оплату за випуск картки.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги, що 14 липня 2021 року до моменту відмови позивача від замовленої послуги послуга з випуску додаткової картки була виконана банком повністю і картка виготовлена, та що закриття в подальшому додаткової картки на підставі заяви клієнта не свідчить про безпідставність її оформлення, правильних висновків суду першої інстанції про безпідставність набутих відповідачем коштів не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, в результаті чого ухвалив законне й обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, а саме ст. 526, 627, 629, 1212 ЦК України, під час апеляційного перегляду свого підтвердження не знайшли.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 29 листопада 2021 року в справі № 750/11990/20, від 01 грудня 2021 року в справі № 641/8410/19 апеляційний суд відхиляє як нерелевантні, оскільки правовідносини в справах, на які посилається відповідач, відрізняються, оскільки Верховним Судом в цих випадках встановлено набуття майна на підставі договірних правовідносин.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

В частині відмови ОСОБА_1 в позові про стягнення моральної шкоди рішення суду першої інстанції ніким не оскаржене і не є предметом апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2022 року в частині задоволення позову залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.