Справа № 454/4280/20 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/811/1244/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р.,Приколота Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.,

з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 04 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , Сокальської міської ради, за участі третьої особи ОСОБА_3 про визнання рішення органу приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_1 , Сокальської міської ради, третьої особи ОСОБА_3 про визнання рішення органу приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру недійсним.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 , який постійно проживав та був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 . На час смерті батька він перебував в США, штат Іллінойс. 05 вересня 2020 р. він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Вказував, що під час оформлення спадщини нотаріус встановив, що батьку не належить квартира на праві власності, в якій він проживав разом із сім`єю все життя. Дана квартира була надана згідно ордеру у 1973 році сім`ї ОСОБА_1 .

У спірній квартирі були зареєстровані: ОСОБА_1 , 1938р.н., ОСОБА_3 , 1972р.н., ОСОБА_1 , 1995р.н., ОСОБА_4 , 1967 р.н.

Зазначав, що він дізнався із відповіді на адвокатський запит, що згідно розпорядження голови Сокальської міської ради народних депутатів від 26 вересня 1996 року №76 ОСОБА_1 було одноособово приватизовано квартиру, про що було видано свідоцтво на право власності на квартиру 01 жовтня 1996 року, однак, станом на момент приватизації зазначеної квартири, у квартирі було зареєстровано ще 4-о осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та неповнолітній на той час ОСОБА_1 .

Зазначав, що з невідомих для нього причин у число осіб, які приватизували квартиру ні він, ні його батько, ні його мама не були включені, а тому вважає, що ОСОБА_1 було порушено його право на приватизацію житла.

Звертав увагу, що оскільки він досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 , а про порушене право він фактично дізнався лише в 2020 році, тому був змушений звертатись до суду тільки в даний час.

Просив суд визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Сокальської міської ради народних депутатів № 76 від 26 вересня 1996 р. «Про передачу квартир/будинків/ державного житлового фонду в особисту власність громадянам м. Сокаль» в частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 , та визнати незаконним та скасувати свідоцтво на право власності на квартиру від 01 жовтня 1996 року, що видане приватизаційним органом Сокальської міської ради, згідно якого право власності на квартиру по АДРЕСА_1 було оформлено на ОСОБА_1 та скасувати реєстрацію права власності, а також стягнути із відповідачів судові витрати по справі.

Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 04 березня 2022 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Сокальської міської ради народних депутатів № 76 від 26 вересня 1996 р. «Про передачу квартир/будинків/ державного житлового фонду в особисту власність громадянам м. Сокаль» в частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 .

Визнано незаконним та скасовано свідоцтво на право власності на квартиру від 01 жовтня 1996 року, що видане приватизаційним органом Сокальської міської ради, згідно якого право власності на квартиру по АДРЕСА_1 було оформлено на ОСОБА_1 та скасувати реєстрацію права власності на кватиру по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 та Сокальської міської ради в рівних частках в користь ОСОБА_1 судовий збір.

Вищезазначене рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1

В апеляційній скарзі покликається на те, що судом встановлено факт відсутності позивача на території України на момент смерті батька, але позивач вважає що порушено його право на приватизацію квартири, та сам вказує що повноліття набув у 2013 році, тобто з того моменту позивач міг дізнатися про порушення свого права на приватизацію.

Вказує, що доказів того, що з 2013 року ОСОБА_1 звертався до органів приватизації про приватизацію квартири не надано, однак суд поновлює пропущений строк звернення до суду посилаючись на спадкування майна після смерті батька позивача, що є хибним твердженням, так як стаття 261 ЦК України чітко встановлює з якого моменту захищаються права неповнолітньої особи з моменту досягнення повноліття, в даному випадку з 2013 року.

Зазначає, що доказів того, що позивача та його сім`ю було визнано членами сім`ї ОСОБА_1 відсутні, так як і не надано документів, які підтверджують той факт що вони вели спільне господарство.

Просить рішення Сокальського районного суду Львівської області від 04 березня 2022 року скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 1973 році ОСОБА_1 було видано ордер на вселення квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до копії заяви ОСОБА_1 від 21 серпня 1996 р. на ім`я керівника органу приватизації Сокальського міськвиконкому встановлено, що такою вона просила оформити передачу у власність квартиру. До заяви долучила довідку про склад сім`ї.

Як вбачається із розпорядження №76 від 26 вересня 1996 року голови Сокальської міської ради «Про передачу квартир/будинків/ державного житлового фонду» в особисту власніть громадян м. Соколя» ОСОБА_1 було передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_2 ..

Згідно свідоцтва на право власності на квартиру, виданого 01 жовтня 1996 року приватизаційним органом Сокальської міської ради, ОСОБА_1 належить на праві власності квартира по АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки про склад сім`ї у квартирі по АДРЕСА_1 , станом на 21 серпня 1996 року проживали та були зареєстровані ОСОБА_1 , 1938р.н., ОСОБА_3 , 1972 р.н., ОСОБА_1 , 1995р.н. ОСОБА_4 , 1967 р.н..

Згідно копії будинкової книги на квартиру по АДРЕСА_1 , зокрема встановлено, що в квартирі проживають та зареєстровані ОСОБА_1 , з 15 червня 1973 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , 1995 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ОСОБА_1 після смерті батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся 05 вересня 2020 року у нотаріальну контору з привиду прийняття спадщини. В ході витребування документів на квартиру по АДРЕСА_1 . Нотаріусом було встановлено, що квартира належить ОСОБА_1 на праві особистої власності, тому, після звернення до адвоката та збору документів позивач 23 грудня 2020 року звернувся в суді із позовною заявою.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та відсутність підстав для застосування строків позовної давності, оскільки, на переконання суду, довідатись про порушення свого права на частку в приватизації квартири позивач міг лише під час оформлення спадкових прав після смерті батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись, виходячи із наступних обставин.

Згідно з ч.1 ст. 2 ст. 3 Закону № 2482-XII від 19 червня 1992 року до об`єктів приватизації (далі - квартири (будинки) належать: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму; незаселені квартири, частини будинків, одноквартирні будинки після закінчення їх будівництва, реконструкції, ремонту та поточного звільнення. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир(будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 5 Закону № 2482-XII від 19 червня 1992 року якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону.

Також, згідно з положенням ст. 64 Житлового кодексу України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно ч. 2 ст. 8 Закону № 2482-XII від 19 червня 1992 року передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Як вбачається з абз. 2 п. 3.3 рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_14 щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду (справа про безоплатну приватизацію житла № 1-38/2010 від 10 червня 2010 року), приватизація державного житлового фонду не є обов`язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом.

Як встановлено в ході розгляду справи, позивач ОСОБА_1 з часу народження ІНФОРМАЦІЯ_6 та по даний час прописаний в квартирі по АДРЕСА_1 . З 2015 року позивач фактично проживає у США.

Відтак, встановлено, що на час приватизації квартири, а саме 29 червня 1995 року позивач був у ній прописаний та проживав та, як малолітня особа, згідно ст. 17 ЦК УРСР та ст. 64 ЖК України мав право на проживання, оскільки там же проживали його батьки.

За вказаних обставин, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що приватизацію спірної квартири було проведено без врахування інтересів на той час малолітнього ОСОБА_1 .

В той же час, при ухваленні оскаржуваного рішення, судом першої інстанції помилково не було враховано наступні вимоги цивільно-процесуального законодавства. .

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 4 грудня 2018 року №910/18560/16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Отже, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.

Саме позивач повинен довести поважність причин пропуску позовної давності та факт своєї необізнаності про закріплення за ним житлової площі у спірній квартирі до досягнення останнім повноліття та наявність у нього права на участь у приватизації з моменту досягнення повноліття.

Доводи ОСОБА_1 про те, що до оформлення спадкових прав після смерті батька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 він не знав про порушення своїх прав є необґрунтованими. ОСОБА_1 мав об`єктивну можливість дізнатися про обставини порушення свого права, зважаючи на те, що постійно проживав у спірній квартирі до 2015 року, а отже вчиняв або повинен був вчиняти юридично важливі дії щодо неї. При цьому останній набув повноліття ще у 2013 році, однак своїми правами щодо спірної квартири не цікавився, хоча повинен був це робити та нести повну відповідальність за житло. Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року по справі № 263/13312/15-ц.

Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази, на підтвердження того, що батьки позивача зверталися до органів приватизації із заявами на приватизацію житла, так само і не містяться в матеріалах справи докази на підтвердження такого звернення самим ОСОБА_1 після досягнення ним повноліття.

Таким чином, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позовна давність позивачем не пропущена.

Отже, враховуючи, що позивач об`єктивно мав можливість знати про обставини порушення своїх прав у з моменту досягнення ним повноліття 2013 року році, що з огляду на частину першу статті 261 ЦК України і є початком перебігу позовної давності, проте звернувся до суду з цим позовом лише у 2020 році, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач не пропустив строк позовної давності.

Враховуючи вищенаведене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, рішення Сокальського районного суду Львівської області від 04 березня 2022 року до скасування із ухваленням нового рішення про відмову у задоволення позову ОСОБА_1 за спливом строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 376.ст.ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 04 березня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , Сокальської міської ради, за участі третьої особи ОСОБА_3 про визнання рішення органу приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 1 488 гривень судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.