ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1196/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №702/500/21 Категорія: Жежер Ю. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідачаНовікова О. М.,
суддів:Вініченка Б. Б., Нерушак Л. В.,
за участю секретаряЧуйко А.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 05 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся до районного суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що, що з червня 2016 року по липень 2021 року він та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 09.07.2021 шлюб розірвано. Рішення суду набрало законної сили.

У період шлюбу, 26.09.2018, вони спільно з відповідачкою за спільні кошти придбали у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 4, 5 договору купівлі - продажу квартири її вартість на день набуття у нашу з відповідачем спільну сумісну власність становила 195 800,00 грн.

Неприязні відносини, що склались між сторонами після припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу, унеможливили спільне володіння і користування спільною квартирою, у зв`язку з чим він вважав за необхідне здійснити його поділ у судовому порядку.

З урахуванням того, що спірна квартира придбана під час шлюбу і спільні сумісні кошти позивач просив визнати за ним право власності на Ѕ частку у праві спільної часткової власності на вказану квартиру, іншу половину квартири визнати за відповідачкою. Стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 05 липня 2022 року, позовні вимоги задоволено, визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя, право приватної власності на Ѕ частку квартири номер АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя, право приватної власності на іншу Ѕ частку цієї квартири.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2 645,00 (дві тисячі шістсот сорок п`ять) грн.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачкою на не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності колишнього подружжя на спірну квартиру.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильність висновків в рішенні суду, просила його скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі вказує, що суд не встановив всього майна, що підлягає розподілу між сторонами, оскільки нею було подано позовну заяву про поділ іншого майна, яке було придбане подружжям в період спільного проживання, питання про об`єднання вказаних позовів ставилося, але судом не було вирішено. Не вирішено судом і питання щодо допиту свідків, яких скаржниця просила викликати для пояснення з приводу того, що кошти на придбання квартири їй давав батько в сумі 8000,00 тис. доларів США.

Апелянтка стверджує, що у разі придбання майна хоча і у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, таке майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності, а надати такі докази місцевий суд позбавив її можливості, оскільки батьки були за межами України і не могли надати підтверджуючі документи. Всі її клопотання щодо джерела походження коштів на придбання майна були відхилені судом.

Вважає, що при ухваленні рішення у справі, районним судом не були встановлені всі обставини справи та не встановлено джерело походження коштів на придбання квартири. Тому висновки суду про визнання квартири спільною сумісною власністю є помилковими.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача адвокат Барська Т.М. зазначила, що відповідачка 08.10.2021 подала до суду відзив на позовну заяву. Ні у відзиві, ні під час судових засідань клопотань про допит свідків вона не заявляла, доказом цього слугують протоколи судових засідань і сам відзив ОСОБА_1 .

Також адвокат зазначає, що апелянтка заявлені вимоги ОСОБА_2 визнавала і не заперечувала, що майно придбавалося спільно в період шлюбу, але і свій відзив підтримувала, оскільки просила виділити їй більшу частку квартири, адже з нею проживає спільна з позивачем дитина.

Вважає, що рішення є обґрунтоване та вмотивоване і підстав для його скасування немає.

Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.06.2016 до 10.08.2021.

ОСОБА_1 є титульним власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі - продажу квартири серії ННР № 459939 від 26.09.2018 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 271699801 від 25.08.2021 (а.с. 10-12).

Відповідно до п. 11 договору купівлі - продажу квартири серії ННР № 459939 від 26.09.2018 купівля квартири за цим договором здійснюється за письмовою згодою чоловіка покупця - ОСОБА_2 , викладеною у вигляді заяви.

Суд першої інстанції, задовольняючи вимоги позивача дійшов висновку, оскільки, сторонами не надано доказів щодо збільшення частки у спірному майні, вважав за необхідне в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за кожною із сторін право власності по Ѕ частці спірної квартири.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Відповідач ОСОБА_1 стверджує, що на спірну квартиру їй дали кошти батьки, при цьому до апеляційної скарги надала розписку, датовану 23 липня 2022 року від її батька, який в розписці вказав, що у 2018 році передав своїй дочці, ОСОБА_1 , гроші на придбання квартири у сумі 8000,00 тис. доларів США, а тому скаржниця вважає, що, оскільки вона вклала в купівлю цієї квартири власні кошти, це житло не може бути об`єктом спільної сумісної власності.

Такі доводи, а також розписку, колегія суддів оцінює критично, оскільки вказана розписка була вже написана після прийняття рішення судом першої інстанції. Ця розписка а також надана довідка про доходи батька не спростовують загального висновку суду першої інстанції та не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Апеляційний суд погоджується з тим, що відповідачкою не надано доказів щодо збільшення частки у спірному майні.

За вказаних обставинах, суд першої інстанції оцінивши зібрані у справі докази, дійшов правильного висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому визначив за кожним з них по Ѕ частині права власності на вказане майно.

Апеляційна скарга не містить доводів, які спростовують висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про рішення районного суду законне та обґрунтоване і не вбачає достатніх підстав для його скасування чи зміни.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 05 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16 вересня 2022 року.

Судді