Провадження № 2/359/450/2022
Справа № 359/4597/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 вересня 2022 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Семенюти О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Моргушко Л.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

встановив :

1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.

У травні 2021 року ОСОБА_4 через свого представника адвоката Короля П.В. звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у 2009 році між ним та його сином - ОСОБА_2 укладено договір дарування, відповідно до якого позивач подарував відповідачу земельну ділянку з кадастровим номером :04:007:0051, розміром 0,103 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходиться у Садовому товаристві «Відродження», в межах адміністративних одиниць с. Гнідин, Бориспільського району, Київської області. Вказана ділянка належала позивачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 23.11.2004 року. Позивач помилково здійснив підписання цього договору, оскільки помилився щодо правової природи цієї домовленості, а саме вважав, що підписує договір довічного утримання. Так, ОСОБА_4 є особою похилого віку, учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 - 87 р.р., інвалідом 3 - ї групи, а тому постійно потребує сторонньої допомоги, яку в свою чергу погодився надавати відповідач ОСОБА_2 . ОСОБА_5 позивач мав передати останньому у власність земельну ділянку. Однак, відповідач відмовляється надавати допомогу позивачу. В подальшому ОСОБА_4 стало відомо, що предметом договору, який був підписаний між сторонами, є дарування, а не довічне утримання, і ОСОБА_2 не зобов`язаний надавати позивачу будь-яку допомогу. Тому позивач просить суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :04:007:0051, розміром 0,103 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходиться у садовому товаристві « ІНФОРМАЦІЯ_1 », в межах адміністративних одиниць с. Гнідин, Бориспільського району, Київської області.

2.Процесуальні дії по справі. Ставлення учасників судового процесу до пред`явленого позову.

Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду від 4 червня 2021 року (а.с.23-24) було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2021 року (а.с.21-23 провадження №2-з/359/222/2021) було задоволено клопотання ОСОБА_4 в особі представника адвоката Короля П.В. про забезпечення позову та накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :04:007:0051, розміром 0,103 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходиться у Садовому товаристві «Відродження», в межах адміністративних одиниць с. Гнідин, Бориспільського району, Київської області.

У листопаді 2021 року на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача ОСОБА_6 , в якому відповідач заперечував проти задоволення позову. Так, нотаріус при вчиненні нотаріальної дії посвідченні оспорюваного правочину перевірив дійсні наміри сторін та розуміння суті правочину та його наслідків. Відповідач сплатив земельний податок за спірну земельну ділянку, вважає, що правочин є дійсним і підстави для задоволення позову відсутні.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 23 травня 2022 року (а.с.140-141) було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

Позивач підтримує позов та наполягає на його задоволенні. У судовому засіданні зазначив, що думав, що підписує договір довічного утримання, однак з часу підписання договору за допомогою не звертався. Коли померла його дружина у 2021 році, у нього погіршився стан здоров`я та виникла потреба у допомозі. В цей же рік від голови СТ «Відродження» дізнався, що спірна земельна ділянка належить відповідачу, а не позивачу. Відповідач 7 років не телефонував батькові, не цікавився його станом здоров`я. У період з 2009 по 2021 рік постійно користувався земельною ділянкою та будинком, який на ній знаходиться. Самостійно сплачував земельний податок на земельну ділянку. Має 4 дітей, доньці подарував іншу земельну ділянку, молодшому сину подарував квартиру у м. Києві.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні категорично заперечував проти задоволення позову. Повідомив, що спірна земельна ділянка була подарована йому батьком як подарунок до весілля, щоб він міг об`єднати її зі своєю земельною ділянкою. Він має у власності дві сусідні земельні ділянки, на одній з яких розташований садовий будинок, побудований ОСОБА_2 , однак не введений в експлуатацію, в якому весь час проживає позивач. Батько з матір`ю не проживали разом з 1994 року, коли офіційно розірвали свій шлюб, мама пішла жити в монастир, де постійно проживала до дати своєї смерті. Відносини батько та мати не підтримували, не спілкувались, тому батько не міг емоційно важко перенести її смерть. Договір було укладено за ініціативи позивача, у 2009 році в офісі у нотаріуса, копія договору була одразу надана позивачу, як дарувальнику, і він не міг не знати про наявність цього договору починаючи з 2009 року. У період з 2009 по 2014 рік у сторін були нормальні відносини, він вільно перебував на своїх земельних ділянках. У 2014 році у відповідача виник конфлікт з рідною сестрою за ще один будинок, і позивач фактично підтримав сторону сестри, і з 2014 року ОСОБА_2 не спілкується з батьком. Позивач жодного разу не звертався до нього з проханням надати будь-яку допомогу. Тому у задоволенні позову просив відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_3 просила відмовити у задоволенні позову. Також подала заяву про застосування строку позовної давності.

3.Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

На підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії КВ №099292 виданого 23 листопада 2004 року управлінням земельних ресурсів у Бориспільському районі ОСОБА_4 належала земельна ділянка з кадастровим номером :04:007:0051, розміром 0,103 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходиться у Садовому товаристві «Відродження», в межах адміністративних одиниць с. Гнідин, Бориспільського району, Київської області (а.с.7,8).

6 липня 2009 року ОСОБА_4 уклав з відповідачем договір дарування (а.с.170-171), за яким позивач безоплатно відчужив у власність ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :04:007:0051, розміром 0,103 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходиться у Садовому товаристві «Відродження», в межах адміністративних одиниць с. Гнідин, Бориспільського району, Київської області. У п.2 договору зазначено, що земельна ділянка межує від «В» до «Г» з ОСОБА_2 . У п.13 договору зазначено, що сторони стверджують, що договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Договір складено у двох примірниках, один з яких залишається у справах приватного нотаріуса, другий видається обдарованому, дарувальнику видається нотаріальна засвідчена копія договору (п.15).

На Державному акті на право власності на земельну ділянку серії КВ №099292, приватним нотаріусом КМНО Вечер С.М. зроблена відмітка про відчуження земельної ділянки та перехід права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:007:0051 до ОСОБА_2 (а.с.172-173).

Зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №287996667 від 02.12.2021 (а.с.120-121) вбачається, що за ОСОБА_2 23 жовтня 2021 року зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:007:0051, площею 0,1029 га.

На підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії КВ №099291 виданого 23 листопада 2004 року управлінням земельних ресурсів у Бориспільському районі ОСОБА_2 належить земельна ділянка з кадастровим номером :04:007:0050, розміром 0,107 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходиться у Садовому товаристві «Відродження», в межах адміністративних одиниць с. Гнідин, Бориспільського району, Київської області (а.с.122).

Спірні правовідносини регулюються главою 16 «Правочини» розділу IV «Правочини. Представництво» книги першої «Загальні положення» ЦК України.

4. Норми права та стала судова практика, якими керується суд при вирішенні спору.

а. норми матеріального права та усталена судова практика.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Верховний Суд під час розгляду справи № 541/2898/18 від 18 грудня 2020 року сформулював наступний висновок: «особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203, 229 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими».

б. норми процесуального права.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

5.Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору.

Згідно з інформацією з листа КНП «Київський міський центр радіаційного захисту населення м. Києва від наслідків Чорнобильської катастрофи» №952 від 20 вересня 2021 року (а.с.55) ОСОБА_4 проходив стаціонарне лікування у цьому центрі з 25 листопада 2002 року по 9 грудня 2002 року з діагнозом: гіпертонічна хвороба І-ІІ ст., ІХС: стенокардія напруження ІІ ф.кл., атеросклеротичний кардіосклероз СН І ст., ранній церебральний атеросклероз, ДЕП ІІ ст., кіста лівої нирки, хр. пієлонефрит; з 29 березня 2004 року по 13 квітня 2004 року з діагнозом: гіпертонічна хвороба І-ІІ ст., ІХС: стенокардія напруження ІІ ф.кл., атеросклеротичний кардіосклероз СН І ст., церебральний атеросклероз, ДЕП ІІ ст., кіста лівої нирки, хр. пієлонефрит, хр. холіцистит, хр. гепатит; з 18 травня 2004 року по 2 червня 2004 року з діагнозом: гіпертонічна хвороба І-ІІ ст., ІХС: стенокардія напруження ІІ ф.кл., атеросклеротичний кардіосклероз СН І ст., церебральний атеросклероз, ДЕП ІІ ст., поліневропатія; з 21 листопада 2005 року по 5 грудня 2005 року з діагнозом: ДЕП ІІ ст., полі невропатія; з 5 грудня 2005 року по 19 грудня 2005 року з діагнозом: ІХС: стенокардія напруження ІІ ф.кл., атеросклеротичний кардіосклероз СН ІІ ст., гіпертонічна хвороба ІІ ст.

Відповідно до довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Дніпровського району м. Києва» від 18 березня 2021 року (а.с.187) ОСОБА_4 є інвалідом 3 групи ЧАЕС, знаходиться під наглядом центру з приводу ряду захворювань.

Фактично на підтвердження поганого стану здоров`я позивача ним було надано довідку про його лікування та діагнози за період з 2002 по 2005 роки, тобто задовго до укладення оспорюваного договору у 2009 році, та довідку про свій стан здоров`я у 2021 році. Суд визнає ці документи неналежними доказами в розумінні ст.77 ЦПК України, оскільки в цих письмових доказах відсутні відомості про обставини, що стосуються предмета доказування, а саме стану здоров`я ОСОБА_4 у липні 2009 року та потреба ОСОБА_4 у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі.

Суд критично відноситься до пояснень позивача про те, що його стан здоров`я погіршився у зв`язку зі смертю його дружини, матері позивача. Судом було встановлено, що 13 жовтня 1994 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 25 жовтня 1994 року (а.с.169). Тобто, позивач не перебував у зареєстрованому шлюбі з матір`ю ОСОБА_2 вже 27 років до 2021 року, а за поясненнями відповідача, наданими у суді, одразу після розірвання шлюбу його мати пішла жити в монастир, де прожила усе своє життя, не спілкуючись з батьком, і померла в монастирі.

Всупереч ст.81 ЦПК України позивач не надав жодного належного та допустимого доказу про його звернення до відповідача про надання йому будь-якого виду допомоги на виконання нібито укладеного договору утримання. Позивач не зміг відповісти на запитання суду про те, яку саме та у якій формі допомогу він очікував отримати від ОСОБА_2 і в порушення договору утримання не отримав.

Сторони не заперечують ту обставину, що позивач весь час з дня укладення оспорюваного договору вільно користувався і двома земельними ділянками, які перебувають у власності відповідача, і не введеним в експлуатацію будинком, який знаходиться на одній з цих земельних ділянок. Так, позивач надав суду довідку ГО СТ «Відродження» від 5 вересня 2021 року (а.с.132), з якої вбачається, що ОСОБА_4 є членом СТ «Відродження» та користується земельними ділянками № НОМЕР_2 (площею 0,1068 га) та № НОМЕР_3 (площею 0,1029 га). Кадастровий номер земельної ділянки №184 - :04:007:0050, кадастровий номер земельної ділянки №185 - :04:007:0051. Позивач також надав квитанції про сплату членських внесків до ГО СТ «Відродження» за 2015, 2016, 2017, 2018 роки (а.с.11). Відповідач в свою чергу надав також довідку ГО СТ «Відродження» від 5 вересня 2022 року (а.с.195), з якої вбачається, що ОСОБА_2 є членом СТ «Відродження» та є власником земельних ділянок № НОМЕР_2 (площею 0,1068 га) та № НОМЕР_3 (площею 0,1029 га) з вищевказаними кадастровими номерами. На земельній ділянці № НОМЕР_2 розташований будинок, збудований у 1995 році. Боргів перед товариством ОСОБА_2 не має.

ОСОБА_2 надав суду копію податкового повідомлення рішення, складеного ГУ ДПС у Київській області, від 17 березня 2021 року про нарахування ОСОБА_2 податкового зобов`язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб, а також копію квитанції про сплату грошових коштів у розмірі 387,27 грн за цим ППР (а.с.70). Такі письмові докази не є належними доказами в розумінні ст.77 ЦПК України, оскільки в цих письмових доказах відсутні відомості про обставини, що стосуються предмета доказування, а саме незрозуміло за які саме земельні ділянки сплатив ОСОБА_2 земельний податок.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної оставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

ОСОБА_4 надав суду один доказ - квитанцію про сплату земельного податку за земельну ділянку з кадастровим номером :04:007:0051 у 2020 році (а.с.11) на підтвердження тієї обставини, що він вважав вказану земельну ділянку своєю власністю. Однак, вказаний доказ є недостатнім у розумінні ст.80 ЦПК України для визнання недійсним договору дарування від 6 липня 2009 року на підставі ст.229 ЦК України.

З урахуванням «балансу вірогідностей», суд висновує, що ОСОБА_4 дійсно за власним волевиявленням без впливу обставин, які б спотворювали його справжню волю, уклав договір дарування належної йому земельної ділянки. Позивач повністю розумів природу договору дарування, а також права та обов`язки, що у нього виникнуть після його укладення. ОСОБА_4 продовжував протягом 13 років користуватися двома земельними ділянками з кадастровими номерами :04:007:0050 та :04:007:0051, які належать його сину ОСОБА_2 за його дозволом. З огляду на це суд вважає, що підстави для визнання недійсним договору дарування, укладеного 6 липня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , відсутні. Тому у задоволенні позову ОСОБА_4 належить відмовити.

За змістом ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, чого у даній справі не встановлено. Тому підстави для розгляду заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності відсутні. Така правова позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у п.134 постанови від 18.12.19 у справі № 522/1029/18, у п.87 постанови від 03.12.19 у справі № 904/10956/16, у п.61 постанови від 05.12.18 у справі № 522/2110/15-ц, п.62 постанови від 05.12.18 у справі № 522/2201/15-ц та інших.

Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Судом ухвалюється рішення щодо повної відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 , а тому слід скасувати заходи забезпечення позову вжиті відповідно до ухвали Бориспільського міськрайоного суду від 17 грудня 2021 рокута зняти арешт з земельної ділянки з кадастровим номером :04:007:0051, площею 0,103 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходиться у СТ «Відродження», в межах адміністративних одиниць с. Гнідин, Бориспільського району, Київської області, яка належить ОСОБА_2 .

Керуючись п.2 ч.1 ст.258, ч.1-ч.2 ст.259, ст.263-265, ст.268 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійснимвідмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті відповідно до ухвали Бориспільського міськрайоного суду Київської області від 17 грудня 2021 року.

Зняти арешт з земельної ділянки з кадастровим номером :04:007:0051, площею 0,103 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходиться у Садовому товаристві «Відродження», в межах адміністративних одиниць с. Гнідин, Бориспільського району, Київської області, яка належить ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ).

Повний текст рішення складений 16 вересня 2022 року.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга Київському апеляційному суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.Ю. Семенюта