КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2022 року

м. Київ

справа №752/22483/21

провадження № 22-ц/824/9721/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року у складі судді Машкевич К.В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь франшизу у розмірі 2 000 грн та 10 000 грн моральної шкоди, а також судовий збір у розмірі 1 816 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 10 000 грн.

В обґрунтування вимог зазначив, що 10 червня 2021 в м. Києві по вул. Промисловій, 4 сталася ДТП за участю автомобіля Chevrolet, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Тоуоtа, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 серпня 2021 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «СК «Уніка». Листом від 16 червня 2021 року ПрАТ «СК «Уніка» повідомило позивача про виплату страхового відшкодування в сумі 3 020 грн за вирахуванням франшизи у розмірі 2 000 грн.

Зазначав, що на користь позивача було сплачено ПрАТ «СК «Уніка» 1 020,00 грн.

Уважав, що з відповідача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням в сумі 2 000 грн.

Посилався на те, що крім матеріальної шкоди, позивачу також було завдано моральних страждань які полягали у пригніченому стані, відчутті певного емоційного та фізичного дискомфорту, пов`язаного з необхідністю проведення ремонту транспортного засобу.

Моральну шкоду позивач оцінив у 10 000 грн.

На підставі викладеного позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 29 липня 2022 року представник позивача ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, оскільки вважає, що рішення суду не ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскільки розмір франшизи у сумі 2 000 грн не відшкодований страхувальником (відповідачем), вона підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Вказує, що різниця між фактичним розміром шкоди (сумою відновлювального ремонту автомобіля), що була завдана відповідачем по справі, та страховим відшкодуванням складає 2 000 грн.

Наголошує на тому, що сума матеріальної шкоди складає 2 000 грн, що підтверджується скріншотом листування з менеджером компанії, проте вказаному доказу суд першої інстанції не надав належної оцінки, посилаючись на неналежне оформлення, а саме відсутність електронного цифрового підпису на документі, з чим апелянт не погоджується.

Посилаючись на постанову Верховного Суду від 13 липня 2020 року у справі №753/10840/19, зауважує, що вказані скріншоти переписки є належним та допустимим доказом.

Зазначає, що ним не було отримано примірника відзиву на позовну заяву, який було взято судом до уваги під час ухвалення оскаржуваного рішення, так як його було направлено на невірну адресу, а відтак позивач не мав можливості подати свої заперечення.

Апелянт не погоджується з тим, що суд першої інстанції одночасно з відмовою про задоволення матеріальної шкоди відмовив також і у задоволенні моральної шкоди через відсутність доказів, оскільки в результаті дорожньо-транспортної пригоди останній переніс нервовий стрес та душевні страждання, з`явилось відчуття страху та тривоги.

До апеляційної скарги представник позивача ОСОБА_3 долучає клопотання про витребування доказів, в якому просить витребувати від ПрАТ «СК «Уніка» інформацію та документи щодо перерахованих ОСОБА_1 коштів за страховим випадком, що стався 10 червня 2021 року за участю автомобілів Chevrolet, д.н.з. НОМЕР_1 , та Тоуоtа, д.н.з. НОМЕР_2 , (в тому числі калькуляцію розміру завданої шкоди) за страховим полісом №204659074.

Разом з тим, подане клопотання задоволенню не підлягає, оскільки таке в суді першої інстанції стороною позивача не заявлялось, також як і не зазначалось про неможливість отримання вказаних у клопотанні доказів самостійно.

17 серпня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду відповідачем ОСОБА_2 надіслано відзив на апеляційну скаргу, в якій останній просить залишити без змін рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

19 вересня 2022 року на електронну адресу апеляційного суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача ОСОБА_3 , в якому остання просить, зокрема, призначити апеляційний розгляд справи з викликом сторін у зв`язку з тим, що позивач має бажання надати усні пояснення щодо змісту апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої та третьої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

За змістом частин четвертої, шостої, дев`ятої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду:

1) малозначних справ;

2) справ, що виникають з трудових відносин;

3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд;

4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

4) справи про розірвання шлюбу;

5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Згідно частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову у даній справі є відшкодування матеріальної та моральної шкоди, ціна позову визначена у розмірі 12 000 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Дана справа відповідно до статті 274 ЦПК України не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Жодних обставин справи, які б викликали необхідність розглядати справу у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи, колегією суддів не встановлено, сторона позивача докладно висловила свою позицію в апеляційній скарзі та відповіді на відзив.

Таким чином, на підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомлення учасників справи.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено та не обґрунтовано розмір заподіяної матеріальної шкоди, а також не надано суду доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 10 червня 2021 року в м. Києві по вул. Промисловій, 4 сталася ДТП за участю автомобіля Chevrolet, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Тоуоtа, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 серпня 2021 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Отже, вина ОСОБА_2 встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Відповідальність власника транспортного засобу Chevrolet, д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована в ПрАТ «СК «Уніка» за полісом №204659074.

Позивач звернувся до ПрАТ «СК «Уніка» з метою отримання страхового відшкодування.

16 червня 2021 року ПрАТ «СК «Уніка» у месенджері повідомило, що прийняло рішення сплатити на користь позивача відшкодування у розмірі 3 020 грн. Сума страхового відшкодування сплачена за вирахуванням франшизи 2 000 грн та становила 1 020 грн.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Положеннями ч. 1 ст.1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортних засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

А тому, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок зі виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до ч.1 ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон) у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законом.

Як передбачено п. 36.2 ст. 36 Закону, страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

У свою чергу, відповідно до положень ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням, серед іншого, транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон) встановлено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Крім того, як встановлено ч. 1 ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Тобто, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Відповідно до вимог статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків повинне мати місце у разі наявності складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи), шкідливого результату такої поведінки, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяними збитками, вини особи, яка заподіяла збитки.

Положеннями ч. 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Нормами ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортного засобу, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, яка завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання. Зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо не доведе, що шкоди було завдано внаслідок не переробної сили або умислу потерпілого.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» передбачено, що розглядаючи позов про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до положень п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно положень ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістомч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

На підтвердження викладених у позовній заяві обставин щодо розміру збитків, завданих внаслідок ДТП, сторона позивача долучила до матеріалів справи скріншот переписки із ПрАТ «СК «Уніка» у месенджері Вайбер у паперовому вигляді, а також відомості щодо перевірки чинності полісу №204659074.

У частинах першій, третій статті 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Разом з тим, дослідивши вказані докази, колегія суддів уважає їх неналежними та недостатніми з огляду на те, що такі докази не містять достовірних відомостей, з яких можливо достеменно встановити, що нарахування суми страхового відшкодування у розмірі 3 020 грн здійснено ПрАТ «СК «Уніка» саме у зв`язку з ДТП, яка сталася 10 червня 2021 в м. Києві по вул. Промисловій, 4 за участю автомобіля Chevrolet, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Тоуоtа, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .

Окрім того, позивачем надано скріншот лише частини листування із страховою компанією, при цьому жодних документів, таких як звіт, страховий акт, акт обстеження пошкодженого транспортного засобу, доказів виплати страховою компанією страхового відшкодування тощо останнім суду надано не було. Також у матеріалах справи відсутня копія страхового полісу ОСОБА_2 , на який посилається ОСОБА_1 , з якого можливо було б встановити розмір франшизи.

До того ж, як убачається з відзивів на позовну заяву та апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_1 за виплатою розміру франшизи 2 000 грн до нього не звертався.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 13 липня 2020 року у справі №753/10840/19, є безпідставними, оскільки такі висновки Верховний суд зробив у іншій справі, за інших правовідносин щодо видачі обмежувального припису.

За вказаних обставин, колегія суддів, враховуючи те, що позивачем вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу Тоуоtа, д.н.з. НОМЕР_2 , не доведено та не підтверджено належними доказами, доказів, які підтверджують факт заподіяння моральних страждань або втрат немайнового характеру, не надано, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю.

З огляду на те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів вважає, що місцевий суд всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик