6 жовтня 2022 року м. Мукачево Справа №303/7279/19
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
в складі: головуючого судді Кость В.В.
секретар судового засідання Немеш Г.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу
до відповідачів: (1) публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» в особі уповноваженого Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПУАТ «ФІДОБАНК» Коваленко Олександра Володимировича
(2) ОСОБА_2
(3) державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг Смужаниці Асена Олександровича
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Ія Володимирівна
про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги, скасування рішення державного реєстратора та скасування запису в державному реєстрі,
На підставі ухвали Закарпатського апеляційного суду від 13 липня 2022 року справу повернуто до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області для ухвалення додаткового рішення стосовно позовної вимоги ОСОБА_1 про повернення сторін в первинний стан, поновивши за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Справа надійшла до суду 03.08.2022.
26.08.2022 судом отримані письмові пояснення представника позивача щодо ухвалення додаткового рішення по справі, які одночасно містять клопотання про витребування додаткових доказів.
Вказані письмові пояснення суд до уваги не приймає, з огляду на те, що рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Неприпустимим є витребування і приєднання до справи матеріалів на підтвердження висновків і мотивів рішення після його ухвалення рішення (п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»).
Якщо докази у справі зібрані в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, суд може обґрунтувати ними рішення лише за умови, якщо вони були ним оголошені в судовому засіданні, пред`явлені для ознайомлення особам, які беруть участь у справі, та досліджені в сукупності з іншими доказами.
Дослідивши матеріали справи №303/7279/19, суд приходить до наступного висновку.
На підставі рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а семе скасовано рішення державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг Смужаниці Асена Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на об`єкт житлової нерухомості квартиру АДРЕСА_1 ; скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності №30228566 про реєстрацію за ОСОБА_2 права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено.
Поряд з цим, за результатами судового розгляду справи не було вирішена позовна вимога щодо повернення сторін в первинний стан, шляхом поновлення за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Зокрема, описова та мотивувальна частина рішення суду не містить доводів щодо вказаної позовної вимоги.
Відповідно до частини першої статті 270 Цивільного процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення додаткового рішення щодо вирішення позовної вимоги «про повернення сторін в первинний стан, шляхом поновлення за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ».
Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Так, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено в новій редакції.
Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 вказаного Закону (в редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
За змістом наведеної правової норми в редакції, яка діяла на час ухвалення рішення суду від 24.01.2020, на відміну від положень статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, на даний час способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.
Отже, на момент ухвалення рішень у цій справі (станом на 24.01.2020) скасування рішення державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг Смужаниці Асена Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на об`єкт житлової нерухомості квартиру АДРЕСА_1 є правомірним та ефективним способом захисту права, з урахуванням змін, внесених до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", і саме такий спосіб захисту прав призведе до відновлення порушеного права позивача.
При вирішенні спірної по справі ситуації суд констатує, що ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбачених законом.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки від порушення його прав.
Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 923/364/19 та від 16.06.2020 у справі № 904/1221/19.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
У рішенні ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" зазначено, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
У рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом.
При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.
Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Конституційний Суд України в пункті 9 мотивувальної частини Рішення від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Звідси ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
В межах розгляду цивільної справи №303/7279/19 судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 (предмету іпотеки), право власності на яку набуто іпотекодержателем ( ОСОБА_2 ) в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України "Про іпотеку"
З урахуванням процедури набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України "Про іпотеку", яка реалізується реєстрацією права власності за іпотекодержателем, що підтверджує перехід права, тому скасування рішення про реєстрацію права за іпотекодержателем має своїм наслідком повернення до попереднього становища та поновлення попереднього запису про право іпотекодавця. Скасування судом рішення про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя з підстав неправомірного звернення стягнення на предмет іпотеки підтверджує поновлення права власності іпотекодавця на предмет іпотеки, що по своїй суті і є вирішенням питання щодо прав на цей об`єкт.
Саме такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 03.02.2022 по справі № 295/8285/19.
Отже, такий спосіб захисту порушеного права як скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав за іпотекодержателем застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, яке існувало до проведення такої реєстрації.
Застосування зазначених правових наслідків вже засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, що, в свою чергу, виключає необхідність ухвалення судом рішення про повернення сторін у попередній стан в означений позивачем спосіб.
Стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.
Відтак, визначено, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.
Враховуючи викладене, положення пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону (у редакції, чинній із 16.01.2020), висновок суду, викладеній в п. 2 резолютивної частини рішення суду від 24 січня 2020 «про скасування рішення державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг Смужаниці Асена Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на об`єкт житлової нерухомості квартиру АДРЕСА_1 », що має своїм наслідком повернення до попереднього становища та поновлення попереднього запису про право іпотекодавця ( ОСОБА_1 ), суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовної вимоги щодо повернення сторін в первинний стан шляхом поновлення за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 265, 270, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
1. Доповнити резолютивну частину рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 січня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до відповідачів: (1) публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» в особі уповноваженого Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПУАТ «ФІДОБАНК» Коваленко Олександра Володимировича; (2) ОСОБА_2 ; (3) державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг Смужаниці Асена Олександровича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Ія Володимирівна про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги, скасування рішення державного реєстратора та скасування запису в державному реєстрі, пунктом 4.1 такого змісту: «У задоволенні позовної вимоги щодо поновлення за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 - відмовити».
2. Апеляційна скарга на додаткове рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Суддя В.В. Кость