Справа № 147/1300/21
Провадження № 2/147/102/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року смт.Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Натальчук О.А.,

із секретарем Свистун А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні Тростянецького районного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тростянецької селищної ради, третя особа ОСОБА_2 , про визнання недійсним та скасування рішення сесії сільської ради,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року до Тростянецького районного суду Вінницької області від ОСОБА_1 надійшла позовна заява до Тростянецької селищної ради, Глибочанської сільської ради про визнання недійсним та скасування рішення 5 сесії 4 скликання сесії Глибочанської сільської ради Тростянецького (на даний час Гайсинського) району Вінницької області від 31.03.1999 р. в частині припинення права користування та вилучення земельної ділянки розміром 0,25 га у померлої ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 16.12.2021 р. позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення указаних в ухвалі недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії ухвали.

04.01.2021 р. продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків позовної заяви, встановлених ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 16.12.2021 року, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення цієї ухвали. Позивачу пропонувалося надати позовну заяву у новій редакції відповідно до вимог ст.175, 177 ЦПК України із зазначенням процесуального статусу сторін, які можуть бути учасниками по даній справі.

14.01.2022 р. на адресу суду від позивача надійшла позовна заява у новій редакції.

Позовну заяву в редакції вимог від 14.01.2022 р. обґрунтувала тим, що ОСОБА_1 , тобто позивач, є власником будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_3 та підтверджує цей факт копією заповіту від 02.03.1999 р. Позивач також зазначила, що вона фактично вступила в спадщину, оскільки вступила в управління спадковим майном. Вказала, оскільки вона є спадкоємцем на житловий будинок після смерті ОСОБА_3 , тому має право на користування земельною ділянкою, на якій розташоване дане будинковолодіння та в якому, після смерті спадкодавця, вона проживає разом зі своєю дочкою та її дітьми. Оскільки позивач є особою похилого віку, вона вирішила належним чином оформити свою спадщину та приватизувати земельну ділянку. ОСОБА_1 звернулася з даного питання до Тростянецької ДНК, але їй відмовлено у прийнятті заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, оскільки у неї відсутнє рішення сільської ради про надання земельної ділянки для обслуговування даного будинку та відсутній техпаспорт на будинок.

У жовтні 2021 р. позивач звернулася до старости села Глибочок із письмовим запитом. Але відповіді так і не отримала. Разом з тим, в усній формі їй пояснили, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 , за заявою спадкодавця була вилучена за рішенням 5 сесії Глибочанської сільської ради від 31.03.1999 р. Витяг №01-11-265 з рішення позивач отримала 07.12.2021 р. в архівному відділі Гайсинської РДА. ОСОБА_1 зазначає, що з вищезазначеного витягу вбачається, що спадкодавець, яка користувалася земельною ділянкою, та яка надана була їй для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га (біля хати) і на якій розташований будинок, і яку успадкувала позивачка, рішенням сесії була вилучена за заявою ОСОБА_3 . Крім того, у даному рішенні від 31.03.1999 року «Про розгляд заяв громадян по земельним питанням» сільська рада не зазначала підставу вилучення земельної ділянки розміром 0,25 га.

У позовній заяві позивач стверджує, що вона вступила у спадок після смерті спадкодавця 21.03.1999 р., а сесія відбулася 31.03.1999 р., тобто коли фактичним користувачем вже була ОСОБА_1 . Сесія сільської ради при вилученні земельної ділянки не врахувала ч.2 ст. 149 ЗК України, де вказано, що вилучення земельних ділянок проводиться за письмовою згодою користувачів, а у разі незгоди у судовому порядку. Справжність підпису на документі, що підтверджує згоду землекористувача на вилучення земельної ділянки, посвідчується нотаріально. ОСОБА_3 була безграмотною людиною, що підтверджується тим, що заповіт від її імені був підписаний іншою особою, а тому вона не могла писати особисто заяву про вилучення її земельної ділянки, не робила цього.

Враховуючи те, що у ОСОБА_1 відсутній документ, який би підтвердив право користування або право власності на земельну ділянку розміром 0,25 га, вона не може отримати свідоцтво на спадщину та приватизувати земельну ділянку, тому вона просить захистити її право власності на успадковане нею майно.

Позивач просила визнати недійсним та скасувати рішення 5 сесії 4 скликання Глибочанської сільської ради, правонаступником якої є Тростянецька селищна рада, від 31.03.1999 року «Про розгляд заяв громадян по земельних питаннях», п.2 «Вилучення з користування земельних ділянок у громадян» в частині вилучення земельної ділянки у ОСОБА_3 площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 39-46).

Ухвалою Тростянецького районного суду від 17.01.2022 р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. Відмовлено в задоволенні клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Витребувано від Тростянецької державної нотаріальної контори відомості чи зверталась будь-яка особа із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та на день смерті мешкала за адресою: АДРЕСА_1 . Витребувати від Тростянецької селищної ради належним чином завірені копії: журналу реєстрації заяв та звернень громадян до Глибочанської сільської ради Тростянецького району Вінницької області за період з 03.03.1999 р. по 31.03.1999 р.; заяви громадянки ОСОБА_3 про надання письмової згоди на вилучення у неї земельної ділянки за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.03.1999 р. по 31.03.1999 р.; протоколу засідання 5 сесії 4 скликання б/н від 31.03.1999 р. про припинення та вилучення з користування земельної ділянки, площею 0,25 га за місцем проживання громадянки ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ; погосподарської книги за місцем проживання ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 , за період з 21.03.1998 р. по 21.03.1999 р.; довідку про спадкове майно, яке залишилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , із зазначенням усіх спадкоємців останньої.

27.01.2022 р від завідувача Тростянецької ДНК надійшла копія спадкової справи №380/2015 р. після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.77-100).

08.02.2022 р. від представника Тростянецької селищної ради на виконання вимог ухвали суду від 17.01.2022 р. надійшов лист за №02-17/347 від 07.02.2022 р., в якому зазначено про неможливість виконання ухвали, оскільки витребувана інформація у них не зберігається (а.с.110, 111).

Зміст даного лист за №02-17/347 від 07.02.2022 р. було доведено до відома позивача в підготовчому засіданні, яке відбулося 08.02.2022 р.

Ухвалою суду від 21.02.2022 р. залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

29.03.2022 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі. Позов підтримала. Будь яких клопотань не заявляла.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без участі представника Тростянецької селищної ради.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань не заявляла.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Суд встановив, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 в с.Глибочок Тростянецького району Вінницької області. Зареєстрована в с. Глибочок Тростянецького (на даний час Гайсинського) району Вінницької області з 10.11.1995 р., що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 (а.с.49).

02.03.1999 р. секретар виконавчого комітету Глибочанської сільської ради Тростянецького району Вінницької області Печериця Т.Г. посвідчила заповіт, який зареєстровано в реєстрі за №19, згідно якого ОСОБА_3 , що мешкає в с.Глибочок Тростянецького району, на випадок її смерті зробила заповітне розпорядження на все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і, на що за законом матиме право, в тому числі житловий будинок з надвірними побудовами в АДРЕСА_1 , заповідає ОСОБА_1 . Заповіт підписаний гр. ОСОБА_4 , жителькою с.Глибочок о 11.00 год. Заповіт складений на дому (а.с.51).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Глибочок у віці 81 рік, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (повторно) серії НОМЕР_2 (а.с.47).

Згідно довідки №564 від 04.12.2008 р., виданої виконкомом Глибочанської сільської ради Тростянецького району, ОСОБА_1 фактично вступила у спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки вступила в управління спадковим майном (а.с.51).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач стверджує, шо вона успадкувала після смерті ОСОБА_3 житловий будинок по АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, яка розташована за такою ж адресою.

Разом з тим, оформити свої спадкові права, зокрема на земельну ділянку, ОСОБА_1 не має можливості, оскільки рішенням 5 сесії 4 скликання від 31.03.1999 р. по Глибочанській сільській ради, у ОСОБА_3 вилучено з користування земельну ділянку площею 0,25, що розташована в АДРЕСА_1 .

Також зазначає, що вона вступила у спадок після смерті спадкодавця 21.03.1999 р., а сесія відбулася 31.03.1999 р., тобто коли фактичним користувачем вже була ОСОБА_1 , але сесія сільської ради при вилученні земельної ділянки не врахувала ч.2 ст. 149 ЗК, де прописані правила, що вилучення земельних ділянок проводиться за письмовою згодою користувачів, а у разі незгоди у судовому порядку. Тому остання просила захистити її права, як спадкоємця після смерті ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР (1963 р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Стаття 525 ЦК УРСР визначає, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Як встановлено з статті 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з положеннями 4.1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно з пунктом 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5 свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майно можуть бути: довідка житлово - експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

ОСОБА_1 на підтвердження своєчасного прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , посилається на довідку виконкому Глибочанської сільської ради, датовану 04.12.2018 р. та те, що після смерті останньої проживала в будинку по АДРЕСА_1 разом зі своєю дочкою та її дітьми.

Однак, згідно змісту вказаної довідки та даних домової книги для реєстрації осіб у будинку АДРЕСА_1 (а.с.52-53) вбачається, що позивач у даному будинку не була зареєстрована.

Разом з тим, на її клопотання, ухвалою суду від 17.01.2022 р. було витребувано у Тростянецькій ДНК належним чином засвідчену копію спадкової справи після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 .

З копії спадкової справи №380/2015 р. до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 вбачається, що із заявою про прийняття спадщини за заповітом до майна останньої звернулася ОСОБА_2 , 1983 р.н., жителька АДРЕСА_2 . Заява надійшла до Тростянецької ДНК 10.10.2015 р. за №943 (а.с.80).

Також, в матеріалах спадкової справи наявний заповіт ОСОБА_3 від 12.06.1997 р., яким вона заповіла належне їй майно, тому числі житловий будинок в АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 . Заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Глибочанської сільської ради Печерицею Т.Г. та зареєстровано в реєстрі за №15 (а.с.81).

В подальшому ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_6 , у зв`язку з реєстрацією шлюбу (а.с.82).

З довідки №464, виданої виконкомом Глибочанської сільської ради вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 проживала і була зареєстрована за адресою: с.Глибочок, Тростянецького району Вінницької області, про що свідчить запис в погосподарській книзі №5. Спадщину своєчасно прийняла ОСОБА_2 , яка фактично вступила в управління спадковим майном (а.с.82 зворот).

З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти-спадкові договори) №41761798 від 10.10.2015 р., сформованої державним нотаріусом Середою Н.М. встановлено, що заповіт від 12.06.1997 р., який зареєстрований в реєстрі за №15, є чинним. Відомості про наявність інших заповітів, відсутні. (а.с.88).

10.10.2015 р. ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом до майна ОСОБА_3 , як померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме на земельну ділянку площею 2,1644 га у межах згідно з планом, розташовану на території Глибочанської сільської ради Тростянецького району Вінницької області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки :01:02:0550, належної спадкодавцю на підставі Державного акту (а.с.98).

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що 31.03.1999 р. на 5 сесії 4 скликання по Глибочанській сільській раді розглядалися заяви громадян по земельних питаннях, зокрема заява ОСОБА_3 про вилучення з користування земельної ділянки площею 0,25 га, що розташована в АДРЕСА_1 .

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 ЦПК України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, п. 50), в аспекті змагальності, наголошується на тому, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору оцінку фактів, яку їм було надано в межах національного провадження, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд; стаття 6 Конвенції, в той же час, не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або способів їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами. Аналогічна позиція також міститься у рішенні в справі «Олюджіч проти Хорватії» (Olujic v Croatia), №22330/05, п. 77).

Окрім того, варто зазначити, що згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнанні або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб.

У своїй позовні заяві ОСОБА_1 зазначила, що вона являється спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 та зверталася до нотаріальної контори, як спадкоємець за заповітом для оформлення спадщини, однак їй в усній формі відмовили у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів.

Дане твердження судом оцінено критично, оскільки у матеріалах спадкової справи №380/2015р. відсутні дані про те, що ОСОБА_1 зверталась до нотаріуса із будь-якими заявами відносно спадкового майна після смерті ОСОБА_3 .

З цієї ж спадкової справи встановлено, що спадкоємцем за заповітом на належне ОСОБА_3 майно є ОСОБА_2 , яка отримала свідоцтво про право на спадщину. Відомостей про невизнання, оспорення чи скасування даного свідоцтва суду не надано, як не надано відомостей про оспорення заповітів, копії яких наявні в матеріалах справи. Зазначені відомості, а саме їх суперечливість, не надають суду можливості достовірно встановити коло спадкоємців після смерті ОСОБА_3 . Дані висновки зроблені також з урахуванням наявності довідок Глибочанської сільської ради за №464 та за №564, одна з яких вказує, що спадщину, після смерті ОСОБА_3 прийняла позивач, а інша вказує на прийняття спадщини спадкоємцем ОСОБА_2 .

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів того, що померла ОСОБА_3 на день смерті була власницею житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , або ж користувалась даним майном на певних правових підставах.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так із умовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституціїі Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності.

З урахуванням обставин справи та наведених правових норм, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача, їх недоведеність та у зв`язку з відсутністю доказів, які б підтверджували право ОСОБА_1 на звернення до суду з даним позовом, а тому позовні вимоги останньої не підлягають до задоволення.

При цьому суд враховує, як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини про те, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Оскільки підстав для задоволення позовних вимог позивача немає, понесені позивачем судові витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України, не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Тростянецької селищної ради, третя особа ОСОБА_2 , про визнання недійсним та скасування рішення сесії сільської ради, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Вінницької області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_3 , громадянка України, місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач Тростянецька селищна рада, місцезнаходження якої: 24300, Вінницька область, Тростянецький район, смт.Тростянець, вул. Соборна, 77.

Третя особа - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , громадянка України, зареєстрована в АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 18.05.2022 р.

Суддя О.А. Натальчук