Справа №359/6755/20
Провадження №2/359/195/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2022 р. м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чирки С.С.,

при секретарі судового засідання Костенко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до суду, в обґрунтування якого зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її сперті відкрилася спадщина, що складається з житлового будинку по АДРЕСА_1 . Під час візиту до Бориспільської міської нотаріальної контори Київської області, ОСОБА_1 дізнався, що його тітка, ОСОБА_3 , склала заповіт, на підставі якого на випадок своєї смерті розпорядилася всім своїм майном на користь ОСОБА_2 . Однак, позивачу не відома дана особа, на ім`я якої був складений заповіт, яка не пов`язана родинними зв`язками із ОСОБА_3 . Як зазначає позивач, померла ніколи не згадувала про відповідача, тим більше не повідомляла про складання заповіту на його ім`я.

З цих підстав, позивач вважає, що заповіт було посвідчено з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення та за можливої недієздатності позивача. З цих підстав позивач робить висновок, що складання заповіту не відповідає внутрішній волі його померлої тітки, ОСОБА_3 , яка не підписувала його, а тому вважає його підробленим. Тому, вказаний заповіт порушує права позивача як спадкоємця.

Тому, позивач просить суд визнати недійсним заповіт, складеного на ім`я ОСОБА_2 , посвідченого Пушняк М.Ю., державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Київської області 11 вересня 2014 року за реєстровим № 1-1899.

В судовому засіданні 17.06.2021 року представником позивача було подано до суду заяву про зміну підстав позову, на обґрунтування змін яких було зазначено, що метою укладення заповіту на користь ОСОБА_2 з боку заповідача ОСОБА_3 було отримання догляду за нею та матеріальної допомоги, а тому вона заповіла ОСОБА_2 власний будинок, в обмін на надання їй довічного догляду. Саме на таких умовах було складено заповіт від 11 вересня 2014 року за реєстровим № 1-1899. Цей правочин вчинено ОСОБА_3 , як під впливом помилки щодо природи правочину, так і внаслідок тяжкої обставини (похилий вік, слабке здоров`я), адже вона помилково оформила домовленість з відповідачем щодо догляду за нею у формі заповіту. Тому, зазначений правочин є недійсним, оскільки вчинений під впливом помилки щодо правової природи правочину та внаслідок удаваності правочину.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 3 вересня 2020 року у справі № 359/6731/20 вжито заходів забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом заборони Бориспільській міській державній нотаріальній конторі Київської області видавати свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2 та накладання арешту на житловий будинок АДРЕСА_1

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2020 року відкрито провадження у справі № 359/6755/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, в порядку загального позовного провадження та призначено розгляд справити до підготовчого засідання.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження у справі № 359/6755/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

Позивач у судові засідання з розгляду справи по суті не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та неодноразово. Про причини нез`явлення в судове засідання та поважність причин неможливості явки до суду позивачем не повідомлялося. Клопотань чи заяв про відкладення проведення судового розгляду справи по суті чи проведення їх у відсутність позивача до суду не надходило.

Однак, суд дійшов висновку, що не з`явлення позивача до суду не перешкоджає вирішення спору по суті.

Відповідач на проведення судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Однак, від його представника, адвоката Ковальчука С.М., надійшла заява, в якій останній просив суд, на підставі ст. ст. 198, 211 ЦПК України, проводити розгляд цивільної справи по суті у відсутність відповідача та його представника. Правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Борисполі Київської області, померла ОСОБА_3 , про що 3 березня 2020 року складений відповідний актовий запис за № 205. Факт смерті ОСОБА_3 підтверджується даними, які містяться в свідоцтві про смерть (Серія НОМЕР_1 ), виданого 3 березня 2020 року Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Після смерті ОСОБА_3 , на підставі ст. 1220 ЦК України, відкрилася спадщина, часом відкриття якої є день її смерті.

Місцем відкриття спадщини, відповідно до ч.1 ст. 1221 ЦК України, є останнє місце проживання спадкодавця, яким є житловий будинок АДРЕСА_1 , за місцем знаходженням якої і зареєстроване місце проживання спадкодавця, ОСОБА_3 .

Спадкоємцями за заповітом і за законом, відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Право на спадкування, згідно із нормами ч.1 та ч.3 ст. 1223 ЦК України, виникає у день відкриття спадщини і належить особам, зазначених у заповіті. В той час, як передбачено ч.2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

22 червня 2010 року ОСОБА_3 склала заповіт як особисте розпорядження на випадок своєї смерті, посвідченого державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори, Шакодько О.П., та зареєстрованого в реєстрі за № 2-876, на підставі якого заповіла ОСОБА_1 все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті, і на що вона за законом матиме право.

Однак, 11 вересня 2014 року ОСОБА_3 склала новий заповіт (серія НАВ № 724065), посвідченого державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори, Пушняк М.О., та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1899, на підставі якого заповіла ОСОБА_2 все своє рухоме і нерухоме майно, де б воно не знаходилося, та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, на що за законом вона матиме право і що буде їй належати на момент смерті.

Відповідно до ч.2 ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Таким чином, за змістом заповіту складеного 11 вересня 2014 року ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , посвідченого державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори, Пушняк М.О., та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1899, він повністю скасовує попередній заповіт, складений 22 червня 2010 року ОСОБА_3 що посвідчений державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори, Шакодько О.П., та зареєстрованого в реєстрі за № 2-876

Цей заповіт, відповідно до ст. 1236 ЦК України, охоплює все майна, яке належатиме спадкодавцю на час його смерті.

Згідно до вимог ст. 1254 ЦК України, заповіт ОСОБА_3 від 11 вересня 2014 року не змінений та не скасований, а тому станом на час її смерті цей заповіт є чинним.

Таким чином, в силу вимог ст. 1235 ЦК України, заповідач своїм заповітом призначив відповідача єдиним спадкоємцем всього свого майна.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини, як це передбачено ст. 1218 ЦК України, ввійшли всі права та обов`язки ОСОБА_3 , що належали їй на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті, а саме: права на житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

В той час, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, згідно із положенням ч.1 ст. 1269 ЦК України, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

На підставі ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Враховуючи те, що на час відкриття спадщини відповідач не проживав разом із спадкодавцем, він 13 березня 2020 року звернувся до державного нотаріуса Бориспільської міської державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини, після смерті ОСОБА_3 , із письмовою заявою про прийняття спадщини за заповітом.

Така заява була подана відповідачем в шестимісячний строк, який встановлений ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини. Оскільки позивачем була вчасно подана заява про прийняття спадщини, він вважаюсь таким, що прийняв спадщину.

На підставі поданої позивачем заяви про прийняття спадщини, державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори, Кардашевською М.В., згідно з положенням п. 2.1. Глави 10 Правил вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, була заведена спадкова справа № 107/2020 та внесені відомості про реєстрацію спадкової справи до Спадкового реєстру, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 13 березня 2020 року за №59802658.

Разом із заявою про прийняття спадщини, відповідачем був поданий державному нотаріусу Бориспільської міської державної нотаріальної контори, Кардашевській М.В., оригінал заповіту складеного 11 вересня 2014 року ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , посвідченого державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори, Пушняк М.О., та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1899

Також, 15 травня 2020 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 до державного нотаріуса Бориспільської міської державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_1 , яка була посвідчена приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області та зареєстрована в реєстрі під № 443.

Однак, судом встановлено, що заповіт, складений 22 червня 2010 року ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 , посвідченого державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори, Шакодько О.П., та зареєстрованого в реєстрі за № 2-876 повністю скасовано через вчинення 11 вересня 2014 року нового заповіту ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , посвідченого державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори, Пушняк М.О., та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1899.

Надаючи оцінку щодо форми та посвідчення заповіту, складеного 11 вересня 2014 року ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , посвідченого державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори, Пушняк М.О., та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1899 суд виходить з наступного.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (ч.1 ст. 12 та ст. 1234 ЦК України).

Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування.

Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (ст. 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (ст. 1234 ЦК України), змісту заповіту (ст. ст. 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (ст. 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (ст. ст. 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст. ст. 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Так, у ч.1 ст. 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Контекстуальний аналіз ч.1 ст. 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її ст. ст. 1247-1249, 1253.

Форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення - різний: насамперед нотаріусом з додержанням вимог ст. ст. 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (ст. 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними у ч. ч. 1-6 ст. 1252 ЦК України, з додержанням вимог частини сьомої цієї статті.

У постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним".

Також, в постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Верховний Суд в Постанові від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зробив висновок щодо застосування ч. 2 ст. 1257 ЦК України та зазначив, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

Надаючи належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд вважає, що відсутні передбачені ст. 1257 ЦК України підстави вважати нікчемним заповіт, складеного 11 вересня 2014 року ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , посвідченого державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори, Пушняк М.О., та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1899, оскільки він складений у письмовій формі за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, містить місце та дату його складення, прізвище, ім`я та по батькові спадкодавця, який підписав заповіт, дату та місце його народження, а також прізвище, ім`я та по батькові спадкоємця, заповідач власноручно в тексті заповіту зазначив, що «цей заповіт прочитано ним в голос, відповідає її дійсним намірам і волі та підписано власноручно», заповіт посвідчений нотаріусом у тексті заповіту вказано, що особу заповідача та її дієздатність нотаріусом перевірено.

Тому, жодні обставини та докази, які б їх підтвердили, з якими може пов`язуватися нікчемність заповіту у контексті ч.1 ст. 1257 ЦК України, позивачем не надано. Як не надано позивачем на підтвердження своїх доводів щодо відсутності у заповідача волі та вільного волевиявлення на вчинення заповіту на ім`я відповідача, помилки щодо природи правочину та тяжких обставин (похилий вік, слабке здоров`я) будь-яких належних, допустимих достатніх та достовірних доказів, зокрема письмових доказів, висновків експертів та ін., які б у своїй сукупності дали підстави суду дійти таких висновків, які не чим не підтверджені, гуртуються на припущеннях позивача та є його власним суб`єктивним сприйняттям таких обставин.

В частині обґрунтування позивачем підстав свого позову для визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 з підстав його удаваності, помилки щодо природи правочину та укладання його внаслідок тяжкої обставини (похилий вік та тяжке здоров`я) суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. ст. 744, 749 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання потребує волевиявлення обох сторін та обов`язкової його нотаріальної форми посвідчення (стаття 745 ЦК України). Також договір довічного утримання, за яким передається у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

Положеннями ст. 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Отже, за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).

Заявляючи вимогу про визнання заповіту удаваним та визнання його недійсним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином; наявності визначених законом підстав для визнання недійсним удаваного правочину, який сторони насправді вчинили.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як на підставу удаваності заповіту, позивач посилається на те, що нібито у підготовчому засіданні відповідач було зазначено, що між ним та ОСОБА_3 фактично виникли відносини довічного утримання, але оформили вони такі відносини заповітом.

Натомість посилання позивача, що відповідач під час проведення підготовчого засідання у справі надавав такі пояснення не відповідає дійсності та спростовується протоколами судових засідань та технічними записами судових засідань зі змісту яких випливає, що відповідач навіть особисто жодного разу не приймав участь у цій справі як під час підготовчих засідань так і розгляду справи по суті, оскільки участь у даній справі відповідач приймав через свого представника, адвоката Ковальчука С.М. З цих підстав, відповідач не міг фактично навіть надати суду таких пояснень, що виключає необхідність суду надавати їм відповідну оцінку.

За таких обставин суд приходить до висновку, що воля заповідача ОСОБА_3 зафіксована у заповіті, складеного 11 вересня 2014 року ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , посвідченого державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори, Пушняк М.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1899, який повністю відповідає вимогам щодо його форми та посвідчення, особисто підписано заповідачем, ОСОБА_3 , та відсутні докази про намір заповідача чи відповідача укласти інший договір, зокрема договір довічного утримання, а тому відсутні підстави для визнання заповіту недійсним як удаваного договору довічного утримання.

З цих мотивів суд не вбачає підстав для задоволення позову щодо визнання недійсним заповіту, складеного 11 вересня 2014 року ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , посвідченого державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори, Пушняк М.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1899.

Оскільки суд ухвалює рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, на підставі ч.9 ст. 158 ЦПК Україні підлягають скасуванню заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03.09.2020 року у справі 359/6731/20, якою заборонено Бориспільській міській державній нотаріальній конторі Київській області видавати свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2 , а також накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1

Керуючись ст.ст. 5,10,12,81,259,263-265,268,273,354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним залишити без задоволення.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03.09.2020 року у справі 359/6731/20, якою заборонено Бориспільській міській державній нотаріальній конторі Київській області видавати свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2 , а також накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 08.08.2022 року

Суддя С.С. Чирка