Справа № 2-2795/11/0206
Провадження № 22-ц/801/1633/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Каленяк Р.А.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 рокуСправа № 2-2795/11/0206м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Панасюка О. С.,

за участю секретаря Луцишина О. П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Замостянського районного суду м. Вінниці, ухвалене у цій справі 15 грудня 2011 року в м. Вінниця суддею цього суду Каленяком Р. А.,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права власності, який мотивований тим, що позивачі є власниками квартири АДРЕСА_1 .

13 грудня 2002 року ОСОБА_4 передала у власність позивачів (подарувала) комору, площею 8,3 кв. м, якою вона користувалась за відсутністю закріпленого за квартирою підвалу. За час володіння та користування ними коморою будь - яких скарг від сусідів не надходило, конструктивних змін та перепланувань вони не здійснювали та користуються коморою в тій конфігурації, в якій вона була здана будівельниками в експлуатацію разом із будинком.

Для отримання правовстановлюючого документу позивачі звернулись до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, однак їм було відмовлено в його видачі, оскільки вони не надали доказів незмінності площі комори.

Зважаючи на викладене, просили визнати за ними право власності, в рівних долях, по 1/2 частці права спільної часткової власності на комору площею 8.3, кв. м, яка належить до квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 15 грудня 2011 року позовні вимоги задоволено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_3 , діючи як представник співвласників багатоквартирного будинку, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивачі просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 14 червня 2021 року апеляційну скаргу задоволено. Рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 15 грудня 2011 року скасовано та постановлено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні зазначених позовних.

На вказану постанову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали касаційну скаргу, у якій просили скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду від 13 липня 2022 року касаційну скаргу задоволено частково, постанову Вінницького апеляційного суду від 14 червня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 слід закрити з таких підстав.

Частиною 5 статті 411 ЦПК України передбачено, що висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та передаючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції вказав, що апеляційному суду належить перевірити повноваження ОСОБА_3 на представництво в суді інтересів співвласників багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Судами встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 13 грудня 2002 року ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийняли у дар, у рівних частинах кожний, квартиру АДРЕСА_1 (а.с.3).

Відповідно до технічного паспорту на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є користувачами комори V (I поверх), що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.7).

Згідно зі статтею 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Подаючи апеляційну скаргу на рішення Замостянського районного суду м. Вінниці, ухвалене у цій справі 15 грудня 2011 року, ОСОБА_3 , як особа, яка не брала участі у справі, обґрунтував право подання ним апеляційної скарги тим, що він є уповноваженою особою співвласників багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 , та зазначав, що оскаржуване судове рішення про визнання за позивачами права власності на спірну комору порушує права співвласників будинку на користування вказаним допоміжним приміщенням, яке є спільним майном.

На підтвердження своїх повноважень апелянт долучив до апеляційної скарги протокол № 2 зборів співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходженням АДРЕСА_1 від 29 травня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_3 обрано уповноваженою особою співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 та доручили йому укласти договір з управителем та здійснювати контроль за виконанням умов договору (а.с.27-28).

Відповідно до довідки Міського комунального підприємства «Управляюча компанія» Київська» № 5 від 25 березня 2021 року ОСОБА_3 обрано уповноваженою особою співвласників багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 (а.с.38).

Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (частина перша статті 58 ЦПК України).

Представництво за своєю природою - це організаційне правовідношення, змістом якого є повноваження однієї особи (представника) діяти від імені, в інтересах іншої особи, яке виникає з договору, закону, акта органу публічної влади. Крім того, представництвом є діяльність представника, спрямована на реалізацію наданих йому повноважень. Змістом відносин представництва є повноваження, без яких останнє не може існувати. Як повноваження розуміють систему двох суб`єктивних прав представника, одне з яких є абсолютним, інше - відносним. Абсолютне право представника містить у собі можливість вчинення певних дій від імені та в інтересах особи, а відносне право полягає у тому, що представник вправі розраховувати на те, що всі юридичні наслідки, створені його діями, виникнуть лише для особи, яку він представляє, а не для самого представника.

Відповідно до частин першої та другої статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою і четвертою статті 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: довіреністю фізичної або юридичної особи; свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна. Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

За положеннями частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до частин першої та другої статті 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава. Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

Аналіз змісту положень Закону України від 14 травня 2015 року № 417-VIII «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (ст. 5, 10, 11) та Закону України від 29 листопада 2001 року № 2866-III «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» (ст. 6) (зі змінами і доповненнями) дає підстави для висновку про те, що уповноважена особа багатоквартирного житлового будинку - це співвласник багатоквартирного житлового будинку або інша особа, якій на загальних зборах власників квартир багатоквартирного будинку надано повноваження представляти інтереси власників квартир у відносинах з суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, у відносинах з органами місцевого самоврядування.

Уповноважена особа обирається співвласниками багатоквартирного будинку лише з метою забезпечення взаємозв`язку між управителем, виконавцями комунальних послуг та співвласниками і в силу своїх повноважень без інших документів, визначених статтею 62 ЦПК України, не може здійснювати представництво інтересів фізичних осіб - співвласників багатоквартирного житлового будинку у суді.

Таким чином, враховуючи, що протоколом зборів співвласників багатоквартирного будинку ОСОБА_3 як уповноваженій особі надано повноваження саме на укладання договору з управителем та здійснювати контроль за виконанням умов договору, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 не наділений повноваженнями представляти співвласників житлового будинку АДРЕСА_1 , від імені яких він подавав апеляційну скаргу, у суді.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Як роз`яснено у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», якщо після прийняття апеляційної скарги до розгляду буде встановлено, що апеляційну скаргу подано особою, яка не брала участі у справі, про права та обов`язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

За таких обставин, питання про права та обов`язки ОСОБА_3 оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не вирішувалося, а відтак він позбавлений права на його оскарження, тому апеляційне провадження, яке було відкрито у цій справі ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 квітня 2021 року, підлягає закриттю.

Крім того апеляційним судом також враховується наступне.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

В доповнення цього положення Основного Закону в ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту 1 ст. 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (№ 32053/13, § 46).

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, §§ 51 і 52, ECHR 2003-X).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03, § 42).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого й те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 362 ЦПК України про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 352, 362, 390 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 15 грудня 2011 року, ухвалене у вказаній цивільній справі, закрити.

Ухвала набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : О. С. Панасюк

Т. Б. Сало