ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року

м. Черкаси

Справа № 705/4944/16-ц
Провадження № 22-ц/821/1229/22
категорія: 301030000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.

суддів: Василенко Л.І., Карпенко О.В.

секретаря: Винник І.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув у спрощеному позовному провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з незаконного володіння.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до Уманського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна із незаконного володіння. Зазначає, що згідно спадку по дублікату договору дарування № 2-1577 від 27.05.1994 р. йому та ОСОБА_2 належить в рівних долях квартира АДРЕСА_1 , який розташований на присадибній ділянці розміром 2035 кв.м.. Квартира має спільні конструктивні елементи під одним дахом. Будинок приватний багатоквартирний. Порядок користування земельною ділянкою встановлений рішенням Уманського міськрайонного суду від 02.07.2004 р.. Цим рішенням було передбачено, що земельна ділянка, зайнята житловою нерухомістю (квартирою АДРЕСА_2 ) і нежитловою нерухомістю (господарські будівлі), або їх частини знаходяться теж згідно договору дарування в рівноправному користуванні до моменту державної реєстрації окремого права власності, володіння, забудови, відання, управління та ін. За минулий період відповідач не набула жодного права щодо квартири, але само виділила свою частину і незаконно захопила її за рахунок його частини по приміщенням і землях під ними. Відбулося розкрадання. При загальній площі квартири 128,6 кв.м. і середній нормі кожного співвласника 64,3 кв.м., фактично частина квартири і земельної ділянки ОСОБА_2 , складає 74,1 кв.м. Порушений баланс спільного користування. Згідно ст. 355 ЦПК України, майно, що є у власності співвласників належить їм на праві спільної власності (спільне майно) і його поділ у відповідності з ст. 372 Кодексу відбувається за домовленістю між ними. Але ОСОБА_2 без відповідної правової підстави заволоділа спільним майном, здає у власних цілях в найом для одержання прибутків, змінила зовнішні і внутрішні межі квартири і порушила його права. Просить суд: витребувати у ОСОБА_2 повернути із незаконного володіння до спільного майна само виділену частину квартири АДРЕСА_3 і позбавити її права одноосібно володіння, користування і розпорядження цим майном; зобов`язати ОСОБА_2 50% усі доходів від використання не законно відчуженого спільного майна за час його володіння передавати співвласнику ОСОБА_1 з моменту відкриття провадження у справі; зобов`язати ОСОБА_2 відшкодувати співвласнику ОСОБА_1 завдану майнову та моральну шкоду через незручності з незаконним заволодінням спільного майна і обмеженим порядком користування; заборонити ОСОБА_2 порушувати права співвласника ОСОБА_1 , щодо використання квартири, як єдиного цілого спільного майна після проведення його в попередній стан та негайно відновити вільний доступ до спільних приміщень квартири.

В подальшому позивачем неодноразову збільшувалися позовні вимоги. Так відповідно до поданої позивачем 18.01.2022 року заяви про збільшення позовних вимог позивач просить суд визнати договір дарування від 27.05.1994 р. на нерухоме майно у спільній сумісній власності, що розміщене на земельній ділянці з цільовим призначенням по АДРЕСА_4 - чинним без обмеження строку дії з дати його реєстрації; зобов`язати ОСОБА_2 передані самочинно майнові права по договору дарування від 29.08.2017 р. повернути до спільного майна попередніх власників за колишнім призначенням по АДРЕСА_4 ; припинити права власності ОСОБА_2 на спільне майно в повному обсязі по Договору дарування від 27.05.1994 р. в зв`язку з волевиявленню її і відмовою від майна з 29.08.2017 р.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 липня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із незаконного володіння - відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що на позивача покладений обов`язок довести в суді ті обставини, що позивач уповноважений звертатися до суду з відповідним позовом і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень цивільного законодавства України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 76-83 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак, таких доказів він не надав. Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві - позов не підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У серпні 2022 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду 1 інстанції та залишити його позовну заяву без розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що Уманський міськрайонний суд Черкаської області відповідно до своїх обґрунтувань, викладених в судовому рішенні, повинен був залишити позов без розгляду за ст. 187, 257, ЦПК України, але, суд 1 інстанції необґрунтовано та неправомірно розглянув справу по суті.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

12 серпня 2022 року до Черкаського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з незаконного володіння.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 серпня 2022 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Бородійчук В.Г., судді Василенко Л.І., Карпенко О.В.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного з повідомленням учасників справи про її розгляд.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом 1 інстанції встановлено, що 27 травня 1994 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_1 1/3 частину житлового будинку в рівних долях з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв.м., що підтверджується договором дарування від 27.05.1994 року, посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Очеретяною В.В.

Відповідно до рішення Уманського міськрайонного суду від 02.07.2004 року визначено порядок користування земельною ділянкою, розташованої по АДРЕСА_4 .

Як вбачається з довідки приватного нотаріуса Уманського міського нотаріального округу Роголь Г.І., 29 серпня 2017 року приватним нотаріусом був посвідчений від імені ОСОБА_2 договір дарування 1/6 частки житлового будинку АДРЕСА_4 .

У поданій позовні заяві та в подальшому заяві про збільшення позовних вимог позивач ОСОБА_1 ставить вимоги до відповідача ОСОБА_2 та просить суд визнати договір дарування від 27.05.1994 р. на нерухоме майно у спільній сумісній власності, що розміщене на земельній ділянці з цільовим призначенням по АДРЕСА_4 - чинним без обмеження строку дії з дати його реєстрації; зобов`язати ОСОБА_2 передані самочинно майнові права по договору дарування від 29.08.2017 р. повернути до спільного майна попередніх власників за колишнім призначенням по АДРЕСА_4 ; припинити права власності ОСОБА_2 на спільне майно в повному обсязі по Договору дарування від 27.05.1994 р. в зв`язку з волевиявленню її і відмовою від майна з 29.08.2017 р..

Позивач оспорює фактично договір Дарування стороною в якому він не являється.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду 1 інстанції відповідає.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин.

За змістом вказаних процесуальних норм, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини першої ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 1 інстанції, що 27 травня 1994 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_1 1/3 частину житлового будинку в рівних долях з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв.м., що підтверджується договором дарування від 27.05.1994 року, посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Очеретяною В.В.

Відповідно до рішення Уманського міськрайонного суду від 02.07.2004 року визначено порядок користування земельною ділянкою, розташованої по АДРЕСА_4 .

Як вбачається з довідки приватного нотаріуса Уманського міського нотаріального округу Роголь Г.І., 29 серпня 2017 року приватним нотаріусом був посвідчений від імені ОСОБА_2 договір дарування 1/6 частки житлового будинку АДРЕСА_4 .

У поданій позовні заяві та в подальшому заяві про збільшення позовних вимог позивач ОСОБА_1 ставить вимоги до відповідача ОСОБА_2 та просить суд визнати договір дарування від 27.05.1994 р. на нерухоме майно у спільній сумісній власності, що розміщене на земельній ділянці з цільовим призначенням по АДРЕСА_4 - чинним без обмеження строку дії з дати його реєстрації; зобов`язати ОСОБА_2 передані самочинно майнові права по договору дарування від 29.08.2017 р. повернути до спільного майна попередніх власників за колишнім призначенням по АДРЕСА_4 ; припинити права власності ОСОБА_2 на спільне майно в повному обсязі по Договору дарування від 27.05.1994 р. в зв`язку з волевиявленню її і відмовою від майна з 29.08.2017 р..

Позивач оспорює фактично договір Дарування стороною в якому він не являється.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення його прав, свобод чи законних інтересів відповідачем ОСОБА_2 при розпорядженні (як зазначає позивач) своєю часткою нерухомого майна.

Звертаючись до суду з позовом позовні вимоги якого стосуються нерухомого майна, позивач не враховує, що відповідач ОСОБА_2 не являється його власником, що підтверджується довідкою приватного нотаріуса Роголь Г.І. № 649/01-16 від 30.08.2017 року.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції, встановлюючи обставини по справі, взяв до уваги вищезазначені факти та, в сукупності з наданими сторонами доказами, оцінив їх під час постановлення своїх висновків.

Таким чином, суд 1 інстанції вірно дійшов висновку, що на позивача покладений обов`язок довести в суді ті обставини, що позивач уповноважений звертатися до суду з відповідним позовом і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень цивільного законодавства України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 76-83 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак, таких доказів він не надав. Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві - позов не підлягає задоволенню.

Такі висновки суду 1 інстанції ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону.

Доводи апелянта про те, що відповідно до обґрунтувань, викладених в судовому рішенні, суд 1 інстанції повинен був залишити позов без розгляду за ст. 187, 257, ЦПК України, однак, необґрунтовано та неправомірно розглянув справу по суті, є помилковими. Оскільки, Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року (справа №761/17393/19) зазначив, що положення ч.10 ст.84 ЦПК містять альтернативні варіанти дій суду першої інстанції в разі ухилення від виконання учасником справи вимог щодо надання доказів. Залишення позову без розгляду є лише одним з них і може застосовуватися тільки в разі неможливості здійснення судом розгляду справи за відсутності таких доказів. Системне тлумачення п.9 ч.1 ст.257 ЦПК свідчить, що його слід застосовувати у взаємозв`язку з положеннями чч.7 - 10 ст.84 ЦПК, а залишення позову без розгляду можливе лише у випадку неподання позивачем витребуваних доказів без поважних причин, тобто коли позивач володіє певними доказами, які необхідні для повного і всебічного з`ясування обставин справи, але свідомо ухиляється від надання їх суду. В іншому випадку суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, зобов`язаний розглянути справу по суті на підставі тих доказів, які надані учасниками справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом 1 інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Крім того, наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться лише до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, що виникли в даному випадку та застосував закон, що їх регулює. За наслідком апеляційного перегляду порушень матеріального чи процесуального закону судом першої інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з незаконного володіння,залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 21 вересня 2022 року.

Головуючий: В.Г. Бородійчук

Судді : Л.І. Василенко

О.В. Карпенко