ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6034/22 Справа № 185/7824/21 Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства Комерційного банку Приватбанк,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2022 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку Приватбанк до ОСОБА_1 , про стягнення боргу кредитором зі спадкоємців, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний Банк "ПриватБанк" звернулося з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на предмет стягнення боргу кредитором зі спадкоємців, з підстав того, що 24 червня 2011 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № б/н, згідно умов якого останній отримав кредит та своїм підписом підтвердив про інформування його про умови кредитування, що були надані в письмовій формі. Цей договір є змішаним та містить в собі як умови договору банківського рахунку, так і умови кредитного договору, внаслідок чого на ім`я ОСОБА_3 банком відкрито картковий рахунок з встановленим кредитним лімітом, який згодом збільшено до 6000 грн., та надано в користування кредитну картку, однак ОСОБА_3 свої зобов`язання з повернення кредитних коштів з нарахованими платежами не виконував належним чином.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер та станом на день його смерті за вказаним кредитним договором існувала заборгованість у сумі 6 423,54 грн., що є заборгованістю за основним зобов`язанням по кредиту, а спадкоємцями боржника є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які на час відкриття спадщини були зареєстровані та постійно проживали разом із спадкодавцем і не заявили про відмову від спадщини, тому позивач просить стягнути вказану суму з відповідачів, як спадкоємців померлого боржника, оскільки вони успадкували зобов`язання за кредитним договором № б/н від 24 червня 2011 року у вигляді заборгованості по кредиту /а.с.2-6/.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2021 року у відкритті провадження у справі за позовом АТ КБ Приватбанк до ОСОБА_2 відмовлено у зв`язку зі смертю останньої 12 жовтня 2018 року, тобто до подання позову до суду /а.с.7779/.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2022 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ Приватбанк до ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі /а.с.100-102/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням АТ КБ Приватбанк подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 є спадкоємцем померлого боржника ОСОБА_3 , що підтверджено копією його паспорту громадянина України з реєстрацією, які збігається з реєстрацією боржника та є також підтвердженням про проживання разом зі спадкодавцем, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №336/3968/16-ц. У встановлений законом строк відповідач не подав заяву про відмову від прийняття спадщини, внаслідок чого вважається такими, що прийняв спадщину. Але суд першої інстанції не з`ясував обставин про наявність спадкового майна, його склад, місцезнаходження, вартість, обсяг спадкового майна, який одержаний спадкоємцем у спадщину та розмір його частки у такому майні. Разом з цим апелянт зазначає, що покладання на позивача тягару доказування складу, вартості, тощо спадкового майна є неправомірним, оскільки ця інформація є конфіденціальною та може буди добута лише за рішенням суду /а.с.104-107/.

ОСОБА_1 своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, АТ КБ "ПриватБанк" свої зобов`язання виконав в повному обсязі.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором, що була утворена ОСОБА_3 та існувала на дату смерті останнього, тобто на ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення кредиту входять до складу спадщини, то підлягають застосуванню норми ст.ст. 1281, 1282 ЦК щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора в порядку, передбаченому ч.2 цієї норми. Саме на підставі норм ст.ст. 1281, 1282 ЦК кредитор заявив вимоги до спадкоємців.

Так, судом першої інстанції встановлено, з чим погоджується і колегія суддів, згідно з ст.1282 ЦК спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто в розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Судом першої інстанції зазначено, що наведені вище норми Закону, належним відповідачем у справі за позовом кредитора спадкодавця про стягнення заборгованості за кредитним договором є спадкоємець, який прийняв спадщину, а обов`язок спадкоємця щодо задоволення вимог кредитора спадкодавця обмежений вартістю майна, одержаного у спадщину, і залежить від розміру його частки у спадщині, з чим погоджується і колегія суддів.

Судом першої інстанції також встановлено, що за інформацією Першої павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області після смерті ОСОБА_3 заяв про прийняття спадщини не надходило, як і не надходило заяв про відмову від прийняття такої спадщини, свідоцтва про право на спадщину нікому не видавалось, при цьому спадкова справа не містить даних про те, що відповідач одержав у спадщину будь-яке майно, тому на нього не може бути покладений обов`язок по задоволенню вимог кредитора спадкодавця, з чим також погоджується і колегія суддів.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги АТ КБ Приватбанк, колегія суддів зазначає, що обов`язковою умовою для прийняття спадщини є фактичне проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, однак доказів фактичного проживання відповідача ОСОБА_1 із спадкодавцем на час відкриття спадщини як суду першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги надано не було, оскільки сам факт реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за однією адресою із спадкодавцем на час відкриття спадщини не є належним та допустимим доказом того, що останній є спадкоємцем, проживав разом зі спадкодавцем та фактично прийняв після померлого спадщину, враховуючи, що банком як до позовної заяви, так і до апеляційної його скарги не надано жодного доказу щодо зареєстрованих осіб за адресою проживання померлого ОСОБА_3 , до яких позивач міг також заявити аналогічні позовні вимоги. Позивач також не надав суду доказів, які підтверджують, яке саме майно фактично прийняв у спадок, в силу ст. 1268 ЦК України, відповідач та яка його вартість, а також не знайшли свого підтвердження обставини щодо того, що відповідачеві було достовірно відомо про наявність боргу спадкодавця.

Згідно ст. 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. ст. 608, 1218, 1219 ЦК України, у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися у наслідок його смерті.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу (6 місяців від дня відкриття спадщини) він не заявив про відмову від неї.

Інших доказів прийняття спадщини будь-якими спадкоємцями після ОСОБА_3 позивач відповідно до ст.76-81 ЦПК України суду не надавав, клопотань про витребування доказів щодо з`ясування наявності на праві власності майна померлого, відповідно до ст. 116-117 ЦПК України, також не заявляв. При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Спадкування відповідно до ст. 1217 ЦК України здійснюється за заповітом або за законом і у разі відсутності заповіту спадкування здійснюється за законом згідно зі ст. 1258 ЦК України почергово та кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає і про те, що спадкоємцем після боржника ОСОБА_3 є відповідач, як особа, що зареєстрована за однією з боржником адресою, не свідчить про те, що він безумовно є спадкоємцем останнього, оскільки доказів того, що відповідач ОСОБА_1 належить до кола спадкоємців за законом і спадкоємців тієї черги, яка закликана до спадкування (з першої по п`яту чергу), позивачем суду не надано, а тому сама по собі реєстрація відповідача ОСОБА_1 за місцем мешкання спадкодавця не є підставою для задоволення вимог позивача, як кредитора померлого боржника, до такої особи, оскільки статус відповідача як єдиного спадкоємця боржника-спадкодавця належними, допустимими та достатніми доказами не підтверджений.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, колегія суддів доводи апелянта до уваги не приймає, оскільки такі не ґрунтуються на доказах та є припущеннями апелянта.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Оскільки позивачем у справі належними, допустимими, достатніми доказами не підтверджена належність відповідача до кола спадкоємців боржника, суд першої інстанції вірно встановив обставини того, що судом першої інстанції за браком доказів установити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до ч.1 ст.1282 ЦК, виявилось не можливим у зв`язку із недоведеністю позивачем належними доказами.

Виходячи з викладеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ Приватбанк зводяться до переоцінки доказів, які досліджені судом першої інстанції, та до незгоди з рішенням суду.

Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини даної справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, оскільки висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами наявними в матеріалах справи.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку Приватбанк залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О.Макаров