Справа № 545/424/22
Провадження № 2/545/586/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2022 р. Полтавський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Шелудякова Л.В.,

з участю секретаря Лабовкіної Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава цивільну справу за

позовом ОСОБА_1 до Приватної агрофірми «Подоляка» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватної агрофірми «Подоляка» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

В обґрунтування позову посилається на те, що згідно із Державним актом на право власності на земельну ділянку вона є власником земельної ділянки загальною площею 6,5736 га з кадастровим номером :00:013:0036, яка розташована на території Валківської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Вона дізналася від відповідача, що він користується її земельною ділянкою на підставі останнього договору оренди від 21.12.2019 року, який вона не підписувала з відповідачем та згоди на користування земельною ділянкою не давала, а тому вважає зазначений договір недійсним. Зазначила, що відповідач запропонував їй завірити своїм підписом витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. Вона підписала витяг та підкладений під витяг договір оренди, а тому вона не знала, що підписує договір оренди.

Враховуючи вищевказане, просила визнати недійним останній договір оренди земельної ділянки загальною площею 6,5736 га з кадастровим номером :00:013:0036, яка розташована на території Валківської сільської ради Полтавського району Полтавської області між нею та відповідачем.

У відзиві на позов представник відповідача - Приватної агрофірми «Подоляка» - Подоляка О.Ф. просить відмовити у задоволенні позову з посиланням на те, що позивач зазначила, що вона начебто дізналася від ПАФ «Подоляка», що підприємство користується її земельної ділянкою на підставі договору оренди землі, який вона не підписувала з підприємством та згоди не давала на користування. Вважає, що жодних доказів на підтвердження своїх припущень про те, що договір не укладався позивач не приводить та суду не надає. Вказані позивачем доводи вважає надуманими.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Додатково зазначила, що в грудні 2019 року до неї прибула представниця відповідача і попросила її підписати начебто витяг з ДЗК. Представниця відповідача, тримаючи документи у себе в руках, перегортала по пів сторінки і вказувала пальцем це їй необхідно ставити підписи, що вона робила, оскільки співпрацювала із підприємством-відповідачем довгий час і довіряла представниці відповідача. Після цього, забрала увесь пакет її документів і не перевірила їх. Вже пізніше дізналася, що серед підписаних нею документів договір від 21.12.2019 року. В січні та березні 2020 року вона зверталася до відповідача з вимогою розірвати договір оренди землі від 21.12.2019 року за згодою сторін, оскільки вона підписала його не прочитавши, однак відповідач відмовився розірвати вказаний договір, оскільки підписання і реєстрація договору відбулись відповідно до чинного законодавства.

Представник позивача адвокат Плескач В.Ю. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Зазначив, що договір від 21.12.2019 року не може вважатися укладеним, позаяк сторони не досягли усіх істотних умов договору і при цьому не почали його фактичне виконання. В даній справі, представниця відповідача, користуючись довірою позивача, яка базувалась на багаторічній їх співпраці, фактично підклала їй для підписання бланк договору, бажання укладати який не мала. Вважає, що при підписанні спірного договору волевиявлення позивача не може вважатись вільним і таким, що відповідає її внутрішній волі, а тому вважає, що спірний договір підлягає визнанню недійсним в силу його невідповідності ч. 3 ст. 203 і ст. 230 ЦК України.

Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, дослідивши подані в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази сторін, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ч. ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Частиною 4 статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі»).

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 , є власницею земельної ділянки загальною площею 6,57 га, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером :00:013:0036, що розташована на території Валківської сільської ради Полтавського району Полтавської області, право власності на яку посвідчується Державним актом на право на землю серії ПЛ № 005687 від 05.05.2001 року (а.с. 6-8).

27.12.2012 року між ОСОБА_1 (орендодавцем) та ПАФ «Подоляка» (орендарем) укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки, строком на 10 років, починаючи з моменту його державної реєстрації, за умовами якого сторони погодили розмір орендної плати, терміни розрахунків за договором та інші необхідні умови. Договір зареєстрований у відділі Держкомзему в Полтавському районі 27.12.2012 року за № 03698. Укладено акт приймання-передачі землі від 27.12.2012 року (а.с. 38-41).

В подальшому, у зв`язку із змінами істотних умов, передбачених типовим договором оренди землі № 129 від 27.12.2012 року, зареєстрованим 27.12.2012 року за № 03698 у Відділі Держкомзему в Полтавському районі та укладеним між ПАФ «Подоляка» і ОСОБА_1 , сторони, а саме, ОСОБА_1 (орендодавцем) та ПАФ «Подоляка» (орендар) 21.12.2019 року уклали договір оренди вищевказаної земельної ділянки, строком на 10 років до 01.01.2033 року, починаючи з моменту його державної реєстрації, за умовами якого сторони погодили розмір орендної плати, терміни розрахунків за договором та інші необхідні умови (а.с. 69-73).

Одночасно сторони підписали акт приймання-передачі земельної ділянки.

Даний договір оренди землі був зареєстрований 21.12.2019 року державним реєстратором Бондаренко О.Р., Андріївка сільська рада Диканського району Полтавської області,що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію речового права (а.с. 68).

16.01.2020 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача з проханням розірвання вказаного договору оренди землі, оскільки вона не ознайомилась з даним договором та підписала його в стані сильного душевного хвилювання через власну неосвіченість та необізнаність (а.с. 92).

З аналогічною заявою ОСОБА_1 звернулась до відповідача 16.03.202 року, в якій просила розірвати договір оренди землі від 21.12.2019 року (а.с. 93).

В свою чергу, відповідач ПАФ Подоляка» письмово повідомив позивача про відсутність підстав для розірвання договору в зв`язку з тим, що при підписанні договору дотримано вимоги чинного законодавства та виконуються його умови (а.с. 95).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорювані відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Основною підставою звернення до суду із вимогою про визнання вказаного договору оренди недійсним позивач зазначає те, що такий не відповідав її волі, як власника спірної земельної ділянки, та був підписаний під впливом обману з боку відповідача. Підписуючи документацію (договір оренди), помилково вважала, що підписує інші документи, які стосуються її землі, а не договір оренди землі з ПАФ «Подоляка», яким фактично продовжено договір оренди землі від 27.12.2012 року.

Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Цивільний кодекс встановлює презумпцію правомірності договору (ст. 204). Це означає, що договір є дійсним, якщо: він не визнаний недійсним судом; його недійсність не випливає з норми закону.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину (активний обман), або якщо сторона замовчує їх існування (пасивний обман).

Згідно роз`яснень, що містяться у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

З аналізу наведених законодавчих норм та правових позицій слідує, що вимоги про визнання правочинів недійсними, заявлені на підставі статті 230 ЦК України, можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях іншої особи та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V.v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27.10.1993 року).

Разом з тим, сторона позивача не довела в судовому засіданні з посиланням на належні та допустимі докази того факту, що ОСОБА_1 підписано оспорюваний договір оренди землі під впливом обману. Той факт, що остання, добровільно підписавши наданий їй на підпис документ - договір оренди землі, не ознайомилася з його змістом, не свідчить про вчинення договору під впливом обману зі сторони відповідача.

Підписуючи оспорюваний договір, позивач ОСОБА_1 як особа, яка наділена повною цивільною дієздатністю, знала або ж мала знати його зміст. В свою чергу, обставини, які є наслідком недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін договору не можуть бути підставою для визнання правочину недійсним.

Із змісту позовної заяви можна зробити висновок, що при підписанні договору оренди, ОСОБА_1 внаслідок власного недбальства (через неуважність, або з інших причин, які позивач не називає) погодилася із його змістом, що вказує на відсутність правових підстав для визнання цієї угоди недійсною із передбачених статтями 229, 230 ЦК України.

Відтак, доводи позивача щодо введення її в оману представником відповідача під час укладення договору оренди землі від 21.12.2019 року, а також використання її неосвідченості, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки не підтверджені будь-якими доказами.

В судовому засіданні також встановлено, що ПАФ «Подоляка» співпрацює з позивачем ОСОБА_1 декілька десятків років. Раніше укладались договори оренди земельної ділянки позивача, згідно яких позивач надавала ПАФ «Подоляка» право користування землею, за що їй сплачувались кошти за користування землею.

Вказані обставини, документальні докази, проведені реєстраційні дії та факт отримання позивачем коштів у вигляді орендної плати, що підтверджується довідкою ПАФ «Подоляка» № 100 від 11.05.2022 року, вказують на те, що договір було укладено, що він відбувся і реалізувався сторонами, що він має законодавчо передбачену форму та реєстрацію.

Інших будь-яких доказів чи аргументів, які б доводили зворотне позивач суду не навела та не надала.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи вищевикладене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому позов не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позовної заяви позивачу відмовлено у повному обсязі, судовий збір, сплачений позивачем, до стягнення з відповідача не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватної агрофірми «Подоляка» про визнання договору оренди земельної ділянки недійснимвідмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду через Полтавський районний суд Полтавської області.

Повне найменування та ім`я сторін та інших учасників справи:

- позивач: ОСОБА_1 , номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: НОМЕР_2 , с. Лозівка Полтавського району Полтавської області;

- представник позивача: Плескач В`ячеслав Юрійович, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 3454 від 09.06.2020 року, діє на підставі договору про надання послу у сфері права від 09.06.2022 року;

- відповідач: Приватна агрофірма «Подоляка», код 24389586, місце розташування: 38545, с. Байрак Диканського району Полтавської області.

- представник відповідача: адвокат Харченко Олександр Васильович, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 376 від 26.11.20032 року, діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 11.05.2022 року на підставі договору про надання правової допомоги від 11.05.2022 року.

Дата складення повного судового рішення 24.10.2022 року.

Суддя: Л. В. Шелудяков