№566/1576/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року смт Млинів, Рівненської області

Млинівський районний суд Рівненської області

в складі головуючої - судді Бандури А.П.

при секретарі судового засідання Назаркевич О.С.,

за участю позивачки ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Новосада В.О.,

розглянувши у судовому засіданні в ході розгляду за правилами загального позовного провадження цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Млинівська районна державна нотаріальна контора, про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок і надвірні споруди, визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку та надвірних споруд та визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Млинівського районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Млинівська районна державна нотаріальна контора про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок і надвірні споруди, визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку та надвірних споруд та визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 , з яким вона перебувала в зареєстрованому з 07 травня 1958 році шлюбі і постійно проживала з ним в спільно збудованому житловому будинку в АДРЕСА_1 , що належав їм на праві спільної сумісної власності, оскільки ними збудований в результаті спільної праці та за спільні кошти під час перебування в шлюбі та спільного проживання однією сім`єю. Під час перебування в шлюбі та будівництва житлового будинку у них народилися троє дітей: дочка ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та сини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , які також по мірі можливості допомагали в будівництві житлового будинку.

З метою виготовлення правовстановлюючого документа на житловий будинок, на початку 2000 року, вони з чоловіком, звернулись в Довгошиївську сільську раду з заявою про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок. За результатами розгляду заяви, на підставі рішення Довгошиївської сільської ради від 17 лютого 2000 року № 8, 24 березня 2000 року було видане свідоцтво про право власності на житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 , де власником було зазначено її покійного чоловіка ОСОБА_3 .

Для того, щоб після їхньої смерті нажите майно (житловий будинок, земельні паї, ін.) успадкували діти, 09 грудня 1997 року її чоловіком ОСОБА_4 на все належне йому майно був складений заповіт на сина ОСОБА_2 , як наймолодшого у сім`ї, а 11 березня 2008 року нею, позивачкою, також складено заповіт, яким вона розпорядилася, що все належне майно заповідає дочці ОСОБА_4 та синові ОСОБА_5 . Після смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 відкрилась спадщина на його частку в спільному, майні (1/2 житлового будинку) і син ОСОБА_2 став спадкоємцем за заповітом, а вона, позивачка, спадкоємцем за законом на обов`язкову частку в майні спадкодавця оскільки є непрацездатною. На прохання сина (спадкоємця) ОСОБА_2 , вона, позивачка, 09 березня 2010 року підписала заяву про відмову від обов`язкової частки у спадщині її покійного чоловіка, яка посвідчена ОСОБА_6 , секретарем Довгошиївської сільської ради Млинівського району Рівненської області і зареєстрована в реєстрі за № 28.

09 квітня 2010 року син ОСОБА_2 запропонував їй, позивачці, підписати ще якусь заяву у сільській раді, пояснивши, що це необхідно для того, щоб два рази не переоформляти йому право на будинок, а тому вона того не розуміючи, щоб було краще для сина, підписала її. Підписуючи заяву про відмову про виділ частки в спільному майні подружжя, вона мала на увазі відмову про виділ частки чоловіка, а не відмову про виділ своєї частки, що і одне і друге зовсім не означає про відмову від права власності на частку в спільному майні, що передбачено законом.

В сільській раді, зокрема секретарем сільської ради Осипчук С.Ф., їй, позивачці, не роз`яснили суть заяви та її наслідки. Оскільки заява про відмову про виділ частки в спільному майні подружжя, підписана нею внаслідок обману та за ініціативи відповідача, то вона порушує її права на належну їй половину житлового будинку та надвірних споруд.

Просить суд визнати право спільної сумісної власності на житловий будинок і надвірні споруди, що знаходиться в АДРЕСА_1 , визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Млинівською районною державною нотаріальною конторою 18 серпня 2010 року відповідачеві ОСОБА_2 - частково недійсним, визнати за нею, позивачкою, право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача ОСОБА_2 понесені нею судові витрати.

Ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області від 05 грудня 2018 року позовна заява прийнята до розгляду та призначено підготовче судове засідання.

09 січня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву у цивільній справі відповідача ОСОБА_2 в якому він вказав, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, надуманими і такими що не відповідають дійсності, а тому не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

Його мати обґрунтовує свої позовні вимогами тими обставинами, що набутий ним, відповідачем, в порядку спадкування за заповітом після смерті його батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , житловий будинок і надвірні споруди, що розташовані в АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя (її та його покійного батька), а тому, на думку матері, вона після смерті батька має право 1/2 частину цього житлового будинку.

Однак, матір`ю надано до суду в якості доказів до позовної заяви копію свідоцтва про право власності на житловий будинок від 24 березня 2000 року, у якому власником житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 , вказаний батько ОСОБА_3 . Документів щодо виділу із цього майна частки матері за життя батька нею не надано. Навпаки, до суду в якості доказів до позову матір`ю подано заяву у якій вона добровільно відмовилася від виділу частки в спільному майні подружжя набутого за час перебування з його батьком у шлюбі. Тобто, мати, добровільно і як вказано у цій заяві, з власної волі, відмовилася від виділу частки у спільному майні подружжя.

Крім цього, після смерті його батька мати подала до Млинівської державної нотаріальної контори заяву, справжність підпису у якій посвідчено 09 квітня 2010 року секретарем Довгошиївської сільської ради Млинівського району Рівненської області С.Ф. Осипчук, у якій вона повідомила про те, що її відомий зміст заповіту, посвідченого Довгошиївською сільською радою від імені її чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на м`я ОСОБА_2 та про те, що їй зрозумілий зміст ст.1241 ЦК України, згідно якої вона має право на отримання обов`язкової частки у спадщині.

Таким чином, її мати добровільно відмовилася від отримання обов`язкової частки у спадщині, що належала їй за законом після смерті його батька і її чоловіка ОСОБА_3 . Твердження матері про те, що він шляхом обману завів її до секретаря сільської ради для підписання заяви і що їй ніхто не роз`яснив наслідків підписання таких заяв заперечується текстом вище названих заяв.

Просить суд в задоволенні позовних вимог позивачці відмовити повністю.

(а.с.40-41, т.1)

11 лютого 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив ОСОБА_1 , в якій вона вказала, що заперечуючи позовні вимоги, відповідач посилається на свідоцтво про право власності на житловий будинок від 24 березня 2000 року, згідно якого власником будинку є батько ОСОБА_3 , однак згідно з ч.1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Для підтвердження правомірності отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відповідач посилається на підписані нею і засвідчені секретарем Довгошиївської сільської ради Осипчук С.Ф. заяви, зокрема, про відмову від отримання обов`язкової частки у спадщині, що належить їй за законом від 09 березня 2010 року та заяву від 09 квітня 2010 року про відмову про виділ частки в спільному майні подружжя, як таке, що було набуте нею та її покійним чоловіком ОСОБА_3 за час шлюбу.

До підписаної неї заяви про відмову від отримання обов`язкової частки у спадщині від 09 березня 2010 року, у неї ніяких заперечень немає, оскільки їй був роз`яснений зміст даної заяви та її наслідки, які настануть після подання такої заяви, і вона сама бажала цього. Вона розуміла, що відмовляється від належної їй, як непрацездатній, обов`язкової частки в майні її покійного (половини частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом ст. 1241 ЦК України) незалежно від змісту заповіту, а тому щодо законності даної заяви у неї будь-яких претензій немає.

Щодо заяви про відмову про виділ частки в спільному майні подружжя, як таке, що було набуте нею та її покійним чоловіком ОСОБА_3 за час шлюбу, підписаною нею через місяць після подання першої заяви, то слід зазначити, що заява підписана нею під впливом обману, оскільки відповідач при оформленні спадщини мав за мету не успадкувати належне спадкодавцю майно, а привласнити все нажите нею та її покійним чоловіком майно і, вдавшись до обману, переконав її, позивачку, в «необхідності підписання заяви про відмову про виділ частки в спільному майні подружжя, щоб два рази не переоформляти будинок». Для того щоб у сина не було зайвого клопоту, не розуміючи змісту і можливості настання негативних наслідків, підписала її.

Факт введення її в оману, свідчить і те, що відповідач сім років тримав в таємниці оформлення на себе одного всього їхнього з покійним чоловіком будинку та ще й земельної ділянки розміром 0,85 га для ведення підсобного господарства і обслуговування житлових будівель, про яку їй стало відомо лише після ознайомлення з відзивом на позовну заяву.

Наведене вище свідчить про те, що відповідач, незважаючи на те, що нею, позивачкою, на ім`я його брата ОСОБА_7 і сестру ОСОБА_8 складено заповіт на все її майно, маючи на меті самому привласнити все їхнє з покійним чоловіком майно, розуміючи незаконність своїх дій, вдавшись до обману матері, досяг своєї неправомірної мети.

Заява про відмову про виділ частки в спільному майні подружжя є одностороннім правочином і підписана нею внаслідок обману за ініціативи відповідача, порушує її права на належну їй половину житлового будинку та земельної ділянки для ведення підсобного господарства та обслуговування будинку, порушує і вищевказані норми закону в частині волевиявлення сторони правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, чого у цьому випадку не було, про що свідчить складений нею заповіт на її дітей ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , яким вона, позивачка, заповіла відповідну частку у спільному житловому будинку в т.ч. і земельної ділянки, на які вона має право.

А тому, спонукавши її до підписання заяви про відмову про виділ частки в спільному гайні подружжя без її вільного волевиявлення, відповідач вдався до обману її, позивачки,, секретаря сільської ради та державного нотаріуса, а тому, вказана заява, яка підписана нею, на підставі обману з сторони відповідача, є незаконною.

(а.с.50-52, т.1)

Ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області від 05 квітня 2019 року підготовче провадження по цивільній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

29 січня 2020 року до суду надійшла заява позивачки ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог в частині визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним у цивільній справі №566/1576/18 з якої вбачається, що вона вважає видане, державним нотаріусом Млинівської нотаріальної контори, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18 серпня 2010 року ОСОБА_2 без врахування її права власності на спільне майно, недійсним у частині належної її на праві власності Ѕ частини житлового будинку і надвірних споруд, оскільки ОСОБА_2 не мав права на спадкування всього будинку, чим протиправно позбавив її права на належну їй половину будинку.

(а.с.173-175, т.1)

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні та її представник адвокат Кушнір В.К. позовні вимоги підтримали та дали суду пояснення про те, що причиною звернення до суду являється обман зі сторони відповідача ОСОБА_2 .

Що ж стосується заяви про відмову від обов`язкової частки в спадковому майні покійного чоловіка, то претензій до цієї частки вона не має, так як вона написана з її волі.

Через один місяць після підписання цієї заяви, відповідач ОСОБА_2 звернувся до неї, позивачки, з проханням про те, що необхідно підписати ще якусь заяву, яка необхідна, ніби-то, для того, щоб два рази «не переоформляти» будинок, а тому вона, позивачка, зайшовши в сільську раду, підписала заяву, не розуміючи змісту цієї заяви та настання наслідків від підписання цієї заяви.

Десь на початку 2017 року син ОСОБА_7 , випадково, дізнався від дружини відповідача ОСОБА_9 про те, що відповідач «переоформив весь будинок на себе».

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав по підставах зазначений у відзиві від 09 січня 2019 року.

Вважає, що у позові позивачці ОСОБА_1 слід відмовити з тих підстав, що позивачкою пропущено строк позовної давності звернення до суду і в зв`язку з тим, що сторона позивача не зверталася з завою про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Представник третьої особи Млинівської районної державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи у її відсутності.

Суд, заслухавши думку сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав.

З показань свідка ОСОБА_10 вбачається, що їй відомо про те, що ОСОБА_1 добровільно писала заяву в Довгошиївську сільську раду про відмову від обов`язкової частки в спадковому майні свого померлого чоловіка. Про написання інших заяв, що стосується, спадкового майна, їй нічого невідомо. Вона, свідок, не може повідомити суд, хто саме готував тексти заяв, але сам текст заяви позивачці в сільській раді зачитувався вголос і її запитували чи добре вона подумала. Позивачка сказала, що подумала і відповіла, що з хати син її не вижене.

Як вбачається з показань свідка ОСОБА_11 , приблизно в 2009 році в Довгошиївську сільську раду звернулась ОСОБА_1 з приводу оформлення права власності на житловий будинок у зв`язку зі смертю чоловіка. Поскільки на той час секретарем сільської ради була ОСОБА_6 , то згідно службових обов`язків вона вчиняла певні нотаріальні дії. Особисто він не був присутнім під час роз`яснення секретарем сільської ради ОСОБА_1 питань щодо переоформлення житлового будинку після смерті чоловіка. ОСОБА_2 і ОСОБА_1 підписували якісь документи в сільській раді, але він присутній при цьому не був.

Показання свідка ОСОБА_12 свідчать про те, що він являється рідним братом дружини ОСОБА_2 і знає про те, що в сільській раді підсували документ, який свідчить про відмову позивачки ОСОБА_1 від права власності на спірний будинок. При підписанні цього документу він присутнім не був.

З показань свідка ОСОБА_5 вбачається, що приблизно 2 роки тому, а можливо і більше, він дізнався від дружини ОСОБА_2 , який є відповідачем по справі, що ОСОБА_13 «оформив все господарство батьків на своє ім`я». Через тижнів 2-3, при розмові з матір`ю він, свідок, повідомив їй про те, що вона проживає на квартирі, а не у власному будинку.

Він, свідок, вважає, що його брат ОСОБА_2 поступив по відношенню до матері неправомірно так як, на його думку, все господарство належить в рівних долях обом батькам. На його ж таки думку, ОСОБА_2 не мав права самостійно вирішувати питання що стосується спадкового майна, яке належить батькам. Коли батько був вже хворий, то в нього з батьком відбулася розмова про те, що його, свідка, частка в спадковому майні також є, це було десь в 2008-2009 роках. Особисто він, свідок, вважає, що ОСОБА_2 ввів матір в оману щодо дійсних обставин справи. Домовленості між ОСОБА_13 , сестрою та ним, свідком, щодо розподілу спадкового майна не було.

Аналогічного змісту показання дала в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 .

Копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого 07 травня 1958 року сільською радою села Довгошиї Острожецького району Рівненської області підтверджується, що ОСОБА_3 та ОСОБА_14 одружились 07 травня 1958 року. Після реєстрації одруження дружині присвоєно прізвище ОСОБА_15 .

(а.с.13, т.1)

З копії заповіту, посвідченого 09 грудня 1997 року секретарем Довгошиївської сільської ради народних депутатів Млинівського району Рівненської області Осипчук С.Ф. вбачається, що ОСОБА_3 , проживаючий в с. Довгошиї Млинівського району Рівненської області на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті, і на що він за законом матиме право, в тому числі цегляний будинок, цегляний хлів, льох, що знаходиться в селі Довгошиї Млинівського району Рівненської області, заповів своєму синові ОСОБА_2 , проживаючому в м. Рівне.

(а.с.10, т.1)

З копії свідоцтва про право власності на житловий будинок від 24 березня 2000 року вбачається, що Довгошиївська сільська рада посвідчила, що об`єкт в цілому, який розташований в АДРЕСА_1 , дійсно, належить ОСОБА_3 на праві приватної власності. В цілому складається з 1 будівлі. Свідоцтво видане на підставі рішення Довгошиївської сільської ради від 17 лютого 2000 року №8. Об`єкт в цілому, який розташований по АДРЕСА_1 зареєстрований в Рівненському обласному бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_3 та записаний в реєстрову книгу с. Довгошиї том 1, стор.18, поз.18.

(а.с.15, т.1)

Копією заповіту, посвідченого 11 березня 2008 року секретарем Довгошиївської сільської ради народних депутатів Млинівського району Рівненської області Осипчук С.Ф., ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що народилась в селі Довгошиї Млинівського району Рівненської області, що мешкає в с. Довгошиї Млинівського району Рівненської області на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла своїй дочці ОСОБА_4 , 1959 року народження та синові ОСОБА_5 , 1961 року народження.

(а.с.9, т.1)

З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Довгошиївською сільською Млинівського району Рівненської області 01 листопада 2009 року вбачається, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

(а.с.11, т.1)

Як вбачається з заяви ОСОБА_1 , посвідченої 09 березня 2010 року секретарем Довгошиївської сільської ради Млинівського району Рівненської області, ОСОБА_1 повідомила, що їй відомий зміст заповіту, посвідченого Довгошиївською сільською радою від імені її чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на імя ОСОБА_2 , зміст ст. 1241 ЦК України, згідно якої вона має право на обов`язкову частку у спадщині, їй роз`яснено. Від отримання обов`язкової частки в спадщині, що належить їй за законом вона відмовилась.

(а.с.13, т.1)

Згідно заяви ОСОБА_1 , посвідченої 09 квітня 2010 року секретарем Довгошиївської сільської ради Млинівського району Рівненської області, ОСОБА_1 відмовилась від відділу частки в спільному майні подружжя, як таке, що було набуте нею та її покійним чоловіком ОСОБА_3 за час шлюбу.

До складу спільного майна подружжя входить: житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 , земельна частка (пай), присадибна земельна ділянка.

Зміст заяви їй був зрозумілий та відповідав її волі.

(а.с.14, т.1)

Копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 серпня 2010 року , посвідченого державним нотаріусом Млинівської районної державної нотаріальної контори підтверджується, що на підставі заповіту, посвідченого Довгошиївською сільською радою Млинівського району Рівненської області 09 грудня 1997 року, зареєстрованому в реєстрі за №83, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_3 , 1932 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що проживає в АДРЕСА_2 .

Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з:

- житлового будинку, житловою площею 62,4 кв.м., загальною площею 98,0 кв.м., належними до нього господарськими будівлями та спорудами: сарай-літня кухня, сарай, сарай, погріб, колодязь, вбиральня, що розташований в АДРЕСА_1 .

Вказаний житловий будинок належить ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок виданого виконавчим комітетом Довгошиївської сільської ради Млинівського району Рівненської області 24 березня 2000 року.

(а.с.12, т.1)

Згідно копії довідки, виданої виконкомом Довгошиївської сільської ради Млинівського району Рівненської області №944 від 01 листопада 2009 року ОСОБА_1 , дійсно, постійно проживала разом із своїм чоловіком ОСОБА_3 і вели спільно господарство.

(а.с.20, т.1)

Випискою з погосподарської книги №68 від 13 червня 2017 року підтверджується, що згідно запису в погосподарській книзі №3 номер об`єкта погосподарського обліку №03-0206-1 ОСОБА_2 був власником домогосподарства в АДРЕСА_1 .

(а.с.22, т.1)

Судом було досліджено матеріали спадкової справи №101/2010 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 і, зокрема, заяву №219 від 07 квітня 2010 року ОСОБА_2 з якої вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , який постійно мешкав в с. Довгошиї Млинівського району Рівненської області. Спадкодавцем на його ім`я було складено заповіт на майно, посвідчений в Довгошиївській сільській раді 09 грудня 2017 року та зареєстрований в реєстрі за №83.

Спадщину після його смерті він приймає.

(а.с.89, т.1)

Довідкою, виданою виконкомом Довгошиївської сільської ради Млинівського району Рівненської області №945 від 02 листопада 2009 року підтверджується, що ОСОБА_3 був, дійсно, зареєстрований і проживав в селі Довгошиї Млинівського району Рівненської області і помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Склад сім`ї на день смерті померлого був такий ОСОБА_1 , дружина, 1938 року народження.

(а.с.92, т.1)

18 серпня 2010 року ОСОБА_2 звернувся до Млинівської районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу йому свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 , яке складається із житлового будинку, земельної ділянки та права на земельну частку (пай).

(а.с.105, т.1)

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок, на який видано свідоцтво про спадщину за заповітом від 18 серпня 2010 року ОСОБА_2 , був побудований в 1974 році, тобто в період перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя.

Оскільки спірний житловий будинок був побудований в 1974 році, під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у шлюбі, і протилежного в судовому засіданні стороною відповідача не доведено, суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 являється спільним сумісним майном подружжя.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 посилався на те, що ОСОБА_1 звернулася з заявою від 09 березня 2010 року до Млинівської державної нотаріальної контори про відмову від отримання свідоцтва на обов`язкову частку в спадщині після смерті ОСОБА_3 і з заявою від 09 квітня 2010 року до Млинівської державної нотаріальної контори про відмову від виділ її частки у спільному майні подружжя, як таке, що було набуте нею та її покійним чоловіком ОСОБА_4 , за час шлюбу, а тому на його, відповідача, думку ОСОБА_1 відмовилась від майнових претензій щодо спадкового майна ОСОБА_4 і, зокрема, щодо спірного житлового будинку.

На думку суду, такі доводи ОСОБА_16 є безпідставними та не узгоджуються з фактичними обставинами, встановленими в ході судового розгляду.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи батько позивача ОСОБА_3 за життя, 09 грудня 1997 року, склав заповіт, яким заповів належну ОСОБА_2 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті, і на що він за законом матиме право, в тому числі цегляний будинок, цегляний хлів, льох, що знаходиться в селі Довгошиї Млинівського району Рівненської області.

(а. с. 10)

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Довгошиївською сільською радою Млинівського району Рівненської області 01 листопада 2009 року ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

(а.с.11, т.1)

Після смерті ОСОБА_3 , його сину ОСОБА_2 , Млинівською державною нотаріальною конторою 18 серпня 2010 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зокрема на житловий будинок, житловою площею 62,4 кв.м., загальною площею 98,0 кв.м., належними до нього господарськими будівлями та надвірними спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 .

(а.с.12, т.1)

В ході судового розгляду, шляхом дослідження свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 серпня 2010 року, було встановлено, що свідоцтво про спадщину за заповітом, нотаріусом видано без врахування того, що житловий будинок являється спільною сумісною власністю подружжя, а також того, що ОСОБА_1 , 11 березня 2008 року, був складений заповіт на дочку ОСОБА_4 та сина ОСОБА_5 .

Суд не може погодитися з доводами ОСОБА_2 про те, що позивачка ОСОБА_1 відмовилася згідно заяв від отримання свідоцтва на обов`язкову частку в спадщині після смерті ОСОБА_3 та від виділу її частки у спільному майні подружжя, як таке, що було набуте нею та її покійним чоловіком ОСОБА_4 , за час шлюбу, а відповідно відмовилася від майнових претензій щодо спірного житлового будинку.

Відповідно до частин першої та другої статті 71 Закону України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року № 3425-XII (станом на день видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом) у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

Згідно з підпунктом 224 розділу 22 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказ Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 р. за № 283/8882 (в редакції Наказу Міністерства юстиції №1062/5 від 15 червня 2009 року, що була чинна станом на 18 серпня 2010 року, на день видачі Млинівською районною державною нотаріальною конторою свідоцтва про спадщину за заповітом ОСОБА_2 ) нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні.

Якщо у спільному майні подружжя правовстановлювальний документ на таке майно оформлений на того із подружжя, що є живим, нотаріус вимагає його (її) письмову згоду на виділ на ім`я померлого його частки в спільному майні.

Підпунктом 241 розділу 24 Інструкції передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видане на половину спільного майна.

У повідомленні, що надсилається спадкоємцям померлого, які прийняли спадщину, зазначається склад спільного майна подружжя, на частку якого другий з подружжя, що є живим, просить видати свідоцтво про право власності, а також роз`яснюється право звернення до суду у випадку оспорювання спадкоємцями майнових вимог того з подружжя, що залишився живим.

Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя.

В судовому засіданні було встановлено, що хоча спірний житловий будинок був зареєстрований тільки на ОСОБА_3 , згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 24 березня 2000 року, однак, на думку суду, житловий будинок являється спільною сумісною власністю подружжя.

Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини.

Поскільки спірний житловий будинок визнаний судом спільною сумісною власністю подружжя, то той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя.

Як вбачається із заяв ОСОБА_1 від 09 березня 2010 року та 09 квітня 2010 року вона відмовилася від отримання свідоцтва на обов`язкову частку в спадщині після смерті ОСОБА_3 та від виділу її частки у спільному майні подружжя, як таке, що було набуте нею та її покійним чоловіком ОСОБА_4 за час шлюбу.

Так, згідно з частиною першою статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Виходячи з вищезазначеного, ОСОБА_1 , відмовилась від одержання свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку, як непрацездатна, після смерті свого чоловіка, однак остання не відмовлялася від свого права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку, яка належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, доводи відповідача, що його мати не скористалась своїм правом на виділення частки у спільному майні подружжя, не звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, що свідчить про визнання нею належності майна особисто спадкодавцю ОСОБА_3 , є помилковими, оскільки звернення до нотаріуса із відповідною заявою про видачу свідоцтва є правом, а не обов`язком другого з подружжя. Неподання такої заяви не позбавляє другого із подружжя його права власності на частку у спільному майні подружжя.

За встановленими у справі обставинами, належність спірного майна на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_17 відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні не оспорював, та не надав суду доказів які б спростовували доводи позивачки ОСОБА_1 про те, що спірний житловий будинок являється спільною сумісною власністю подружжя, а тому, на думку суду, матері відповідача ОСОБА_1 належить 1/2 частини спірного майна як частка у спільному сумісному майні подружжя, і зі смертю її чоловіка ОСОБА_3 , її право власності на цю частину майна не припинилось.

За змістом статті 347 ЦК України, особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Таким чином, подані заяви ОСОБА_1 не змінюють правового статусу спірного майна як спального сумісного майна подружжя, та не має наслідком відмови останньої від права власності на свою частку у спірному житловому будинку на користь відповідача.

/Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у справі № 544/555/17 (провадження № 61-40552св18), від 06 травня 2020 року у справі № 758/384/17 (провадження № 61-37911св18), від 08 квітня 2020 року у справі № 130/2319/17-ц (провадження № 61-17641св19)/

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

В судовому засіданні встановлено, що при видачі державним нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за заповітом, не було враховано прав позивачки на частку у спірному житловому будинку, який являється спільною сумісною власністю подружжя, а також те, що позивачкою ОСОБА_1 , 11 березня 2008 року, був складений заповіт, згідно якого вона заповіла все своє майно дочці ОСОБА_4 та сину ОСОБА_5 , а тому, враховуючи те, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18 серпня 2010 року порушує як права позивача, так і інших осіб, суд вважає, що є достатні підстави для визнання свідоцтва частково недійсними.

Щодо пропуску строку позовної давності та звернення до суду з заявою про його поновлення.

21 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулась з заявою про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів в якій вказала, що довідалась від свого сина ОСОБА_5 на початку 2017 року про порушення свого права на Ѕ частину житлового будинку і надвірних споруд переоформлення відповідачем ОСОБА_2 на себе належної їй половини житлового будинку. З метою перевірки цієї інформації вона надіслала сину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , лист з проханням надіслати їй копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак син їй копії свідоцтва так і не надіслав і відповіді на лист не надав.

Поскільки вона є особою похилого віку та являється особою необізнаною у питаннях, що стосуються спадкового права, то просить суд визнати поважними причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів та поновити даний строк.

(а.с.163-165,т.1)

06 травня 2021 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Новосада В.О. надійшла заява про застосування строків позовної давності у цивільній справі з якої вбачається, що обставинами справи, як і пояснення надані позивачкою ОСОБА_1 свідчать про те, що ще в березня 2010 року їй було достовірно відомо про те, що її син ОСОБА_2 , як спадкоємець за заповітом, подав для оформлення спадкування належного на день смерті його батькові ОСОБА_4 майна, заяву про прийняття спадщини за заповітом та в кінці серпня 2010 року їй було відомо, що ОСОБА_2 Млинівською районною державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про спадщину за заповітом від 18 серпня 2010 року.

Просить суд визнати причини пропуску строку для звернення до суду позивачкою ОСОБА_1 із позовною заявою про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок і надвірні споруди, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним та визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку та надвірних споруд від 19 листопада 2018 року неповажними та відмовити в їх поновленні, у задоволенні позовних вимог відмовити у зв`язку з спливом строку звернення із цим позовом до суду.

(а.с.207-209,т.1)

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

За змістом норм статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені,але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі,суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення,наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В ході судового розгляду було встановлено, що про порушення свого права позивачка дізналася від свого сина ОСОБА_7 , який також являється спадкоємцем. Доводи представника відповідача про те, що позивачка ОСОБА_1 знала про видачу йому, відповідачу, свідоцтва про спадщину за заповітом спростовується іншими здобутими в ході судового засідання доказами.

Так, ОСОБА_1 звернулась з заявою від 09 березня 2010 року до Млинівської державної нотаріальної контори про відмову від отримання свідоцтва на обов`язкову частку в спадщині після смерті ОСОБА_3 , а також із заявою від 09 квітня 2010 року до Млинівської державної нотаріальної контори про відмову від виділу її частки у спільному майні подружжя, як таке, що було набуте нею та її покійним чоловіком ОСОБА_4 , за час шлюбу.

Однак зі змісту цих заяв, на думку суду, не вбачається, що остання знала про те, що ОСОБА_2 буде видане свідоцтво про спадщину за заповітом на спірний житловий будинок, який являється спільною сумісною власністю подружжя.

Будь-яких інших доказів на підтвердження того, що позивачу стало відомо раніше про наявність оспорюваного свідоцтва суду відповідачем не було надано, а тому суд приходить до висновку, що позивачкою ОСОБА_1 не порушено строк звернення до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це заяву.

Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені ним при зверненні до суду, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Позивачкою ОСОБА_1 було оплачено судовий збір в сумі 2988,93 грн., що підтверджується квитанціями №14 від 28 серпня 2018 року та №209 від 19 листопада 2018 року.

Зважаючи, що судом задоволено позовні вимоги повністю, тому на користь позивача з відповідача слід стягнути у пропорційному розмірі оплачений судовий збір.

В позовній заяві позивачка ОСОБА_1 вказала, що очікувані витрати послуг адвоката (виклик свідків, витребування доказів) становлять 10 000 грн.

Відповідно до частин першої четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частиною 4 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19).

Також наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження понесених витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 10000,00 грн., а тому, за таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на професійну (правничу) допомогу.

На підставі наведеного,

керуючись вимогами ч.1 ст.15, ч.1 ст. 16, ст. 46, ст. 256, 261, 1216, 1217, 1218, 1220, 1223, 1226, 1241, 1261-1265 ЦК України, ст.22 КпШС, ст. 3,4, 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 258, 265, 268, 354-355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Млинівська районна державна нотаріальна контора, визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок і надвірні споруди, визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку та надвірних споруд та визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним задоволити повністю.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , житловий будинок та надвірні споруди, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителькою АДРЕСА_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку та надвірних споруд в АДРЕСА_1 , як на частку в спільному майні подружжя.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Млинівською районною державною нотаріальною конторою 18 серпня 2010 року ОСОБА_2 в частині належної ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності Ѕ частки житлового будинку і надвірних споруд, що розташовані в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителя АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жительки АДРЕСА_1 судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в сумі 2988 (дві тисячі дев`ятсот вісімдесят вісім) гривень 93 копійки.

(РНОКПП ОСОБА_2 НОМЕР_3 )

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не була вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя: А.П. Бандура