Справа № 276/1249/22
Провадження по справі №2/276/332/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року смт. Хорошів

Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого-судді: Збаражського А.М.

за участю секретаря судового засідання: Ігнатенко О.М.

розглянувши в спрощеному позовному провадженні з повідомлення (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з даним позовом вказуючи, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.06.2010 року, квартира АДРЕСА_1 , яка складає цілу ідеальну частку, що знаходиться в будинку АДРЕСА_2 посвідченого державним нотаріусом Володарсько-Волинської державної нотаріальної контори Житомирської області Скрит Л.Г. він є власником квартири. Загальна площа двокімнатної квартири складає 43,4 кв.м. , житлова площа 26,6 кв.м. На даний час у даній квартирі крім ОСОБА_1 зареєстрований син його бувшої дружини ОСОБА_2 . Відповідно до акту від 16.06.2022 року з грудня 2016 року в його квартирі ОСОБА_2 не проживає більше 6 років, він виїхав з місця реєстрації у невідомому напрямку та добровільно знятись з реєстраційного обліку з даної квартири не бажає. Реєстрація відповідача в його квартирі не дозволяє йому розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, обмежує його законні права. Відповідач після розлучення із бувшою його дружиною, не є членом його сім`ї та не перебуває з ним у родинних відносинах.

Позивач просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_3 з дня подання заяви до суду.

Ухвалою Володарсько Волинського районного суду Житомирської області від 09.08.2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник позивача до суду надіслав заяву в якій просить справу розглядати без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити.

Відповідач до суду надіслав заяву , в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує проти задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину від 29.06.2010 ОСОБА_1 прийняв у спадок після смерті ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3 , що складається з двох жилих кімнат та службових приміщень, житлова площа- 26,6 кв.м., загальною площею -43,4 кв.м.( а.с.6).

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №27349316 від 16.09.2010 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 ( а.с.7).

Із копії технічного паспорту виданого КП « Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації » Житомирської обласної ради від 09.06.2010 року , слідує, що власником квартири АДРЕСА_1 , яка складає цілу ідеальну частку, в житловому будинку АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 ( а.с. 8-9).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи виданою Іршанською селищною радою № 59/08-26 від 27.01.2022 року слідує, що місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 ( а.с.4).

Із копії заочного рішення Володарсько Волинського районного суду від 22.03.2021 року слідує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвали шлюб 22.03.2021 року ( а.с.12-13).

Згідно довідки Іршанської селищної ради №233/08-10 від 17.06.2022 року , ОСОБА_1 1968 р.н. дійсно зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_4 . За даною адресою зареєстровані , але не проживають: ОСОБА_2 , 1990 р.н., ОСОБА_5 , 1991 р.н. та ОСОБА_6 , 2015 р.н. ( а.с.10).

Відповідно до акту №34/06-22 від 16.06.2022 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_3 , але ніякої участі в утриманні житла не приймають, комунальні послуги не сплачують, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали їм не зберігають, вони не є членами сім`ї і постійно проживають за іншою адресою.

Згідно витягу з реєстру Іршанської територіальної громади від 28.07.2022 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 28.07.2022 року знялась з реєстрації за місцем проживання АДРЕСА_4 ( а.с.14).

Згідно довідки Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської області про реєстрацію місця проживання особи за вих.№10-14/5601 від 06.08.2021 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_5 ( а.с.15).

Стаття 317 ЦК України вказує, що право власності являє собою право користування, володіння та розпорядження майном.

Також відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321, 387 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а захист права власності забезпечується державою.

Забезпечуючи гарант захисту права власності, законодавець надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно зі ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї родини, розпоряджатися житлом на власний розсуд.

Згідно ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Крім того відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Члени сім`ї власника житлового приміщення мають право на проживання з власником та користування житловим приміщенням на підставі сервітуту. Сервітут - це договір на обмежене користування, а обмеження щодо користування житлом встановлюються законом. Законодавство пов`язує такий сервітут зі спільним веденням господарства членами однієї сім`ї при умові, що його ведення не можливе без спільного проживання членів сім`ї.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватись згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України».

Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Веховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Із досліджених матеріалів справи слідує, що спір з приводу користування квартирою виник між сторонами, одному з яких ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_1 , яка складає цілу ідеальну частку, по АДРЕСА_2 , належить на праві особистої приватної власності, яку він отримав у спадок, а інший ОСОБА_2 вселився до вказаної квартири, як член сім`ї власника і продовжує бути в ній зареєстрований.

Відмову відповідача у добровільному порядку знятися з реєстрації суд вважає порушенням права власника ОСОБА_1 щодо вільного розпорядження своєю власністю.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

У п. 36 рішення від 18.11.2004 року в справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995 року, пункт 63).

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 хоча і зареєстрований у квартирі АДРЕСА_3 , однак не проживає в ньому з грудня 2016 року, не є членом сім`ї власника житла, не веде в ньому господарства, поважних причин непроживання чи доказів щодо чинення йому перешкод у користуванні таким житлом відповідачем суду не надано, що є істотними обставинами та підставою для припинення сервітуту користування чужим житлом на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Судом встановлено, що квартира позивача за адресою АДРЕСА_3 є двокімнатною та належить позивачу на праві особистої приватної власності, яку він отримав у спадок. У вказаній квартирі також зареєстрований відповідач, який більше шести років в ній не проживає, платежі за комунальні послуги та електроенергію не сплачує, не бере участі у дрібних ремонтах та в належному утриманні квартири. ОСОБА_1 та ОСОБА_4 шлюб розірвали 22.03.2021 року. Після розлучення, син бувшої його дружини ОСОБА_2 залишився зареєстрованим в його квартирі. На прохання позивача знятися з реєстрації відповідач не реагує. Позивач не може розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, оскільки в квартирі зареєстрований відповідач.

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що право власності позивача порушується, реєстрація відповідача чинить позивачу перешкоди у користуванні власністю, відповідач більше шести років не проживає в даній квартирі, а тому позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення у повному обсязі. Доказів, які б спростували вищезазначене, відповідачем суду не надано та в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи клопотання позивача , судові витрати не стягуються з відповідача на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 76-81, 141, 259, 263-268 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 383, 391, 405, 406 Цивільного кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації : АДРЕСА_4 .

Суддя Збаражський А.М.