КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/7031/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Суханової Є.М., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» про стягнення пені за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру, -

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року представник позивача - адвокат Мустіпан О.В. звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 11.08.2015 року між позивачем та відповідачем був укладений договір № 9-17-159 купівлі-продажу майнових прав на квартиру.

Відповідно до умов договору позивач зобов`язавався сплатити ціну продажу майнового права, а відповідач зобов`язався передати позивачу у власність майнове право на квартиру.

Вказував, що позивач свої зобов`язання виконав, однак станом на дату подання позовної заяви будинок не введений в експлуатацію, у зв`язку з чим позивач має право на стягнення з відповідача пені за порушення строків введення будинку в експлуатацію за період від 01.06.2020 року до 01.06.2021 року у розмірі 102 670 грн 47 коп. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн. та судовий збір у розмірі 1 026 грн 93 коп.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 листопада 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ЗАТ «Українська будівельна компанія» на користь ОСОБА_1 пеню за договором № 9-17-159 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 11.08.2015 року за період від 01.06.2020 року до 01.06.2021 року у розмірі 102 670,47 грн., витрати на надання правової допомоги у розмірі 5 000 грн. та судовий збір у розмірі 1 026 грн 93 коп., а всього - 108 697 грн 40 коп.

В апеляційній скарзі ЗАТ «Українська будівельна компанія» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було з`ясовано питання, чи є порушеними права позивача, які саме, та якими доказами це підтверджується. Відтак, зважаючи на вищевикладені доводи та подані відповідачем докази, доцільним для врахування судом апеляційної інстанції під час розгляду та ухвалення судового рішення є факти відсутності порушення чи обмеження будь-яких прав позивача, в тому числі права власності позивача на майнові права на квартиру №159 за вищевказаною адресою, права власності на зазначену квартиру, яке у позивача ще не виникло, права на житло, що унеможливлює притягнення відповідача до відповідальності.

Вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що позивач не довів доказами обставину, що обов`язок з введення будинку в експлуатацію покладається саме на відповідача, і це підтверджується матеріалами справи.

Вказує, що відповідач не має статусу замовника будівництва, що підтверджується поданими відповідачем до суду апеляційної інстанції доказами,і протилежне не було доведено позивачем доказами, безпідставним є висновок про те, що саме на відповідача покладено обов`язок ввести будинок в експлуатацію, що вказує на безпідставність висновку про невиконання саме відповідачем п.1.7 Договору, а тому підстави для стягнення у спірній ситуації пені з відповідача відсутні і оскаржуване рішення є безпідставним та незаконним.

Зазначення у п.1.7 Договору терміну введення будинку в експлуатацію плановим (тобто, орієнтовним) вказує на невизначеність цієї умови, а отже, недосягнення сторонами договору домовленості щодо визначеного конкретною датою терміну введення будинку в експлуатацію.

Зазначає, що оскільки пеня може бути встановлена виключно за грошовими зобов`язаннями, що підтверджується імперативною нормою ч.3 ст.549 ЦК України та наведеною відповідачем з цього приводу судовою практикою, то стягнення пені за порушення зобов`язання не грошового характеру суперечить ЦК України. Тому встановлена п.4.6 договору відповідальність за затримку прийняття будинку в експлуатацію не спричиняє встановлення права позивача вимагати від відповідача сплати неустойки у формі пені, а у відповідача (який у спірній ситуації не є боржником у питанні введення будинку в експлуатацію - не спричиняє виникнення обов`язку виконати вказану вимогу позивача. Отже, пеня як форма неустойки згідно п.4.6 Договору не може бути стягнута у спірній ситуації.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представник ОСОБА_1 просить залишити рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22.11.2021 року у справі

№759/12422/2І без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зазначає, що в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що як свідчать фактичні обставини, відповідач виконав умови Договору і фактично передав позивачу майнові права на квартиру АДРЕСА_2 , що не заперечується й позивачем. А також зазначено, що з огляду на п.1.6 Договору, оскільки обов`язок відповідача передати позивачу квартиру виникне лише після настання у сукупності визначених у даній умові Договору подій і які наразі ще не відбулися, то є підстави для висновку про те, що обов`язок відповідача передати позивачу квартиру за п.1.6 Договору ще не виник, а відповідно, у позивача ще не виникло право вимоги до відповідача щодо передачі йому квартири у власність.

Натомість у п. 1.6. Договору зазначено, що після прийняття будинку в експлуатацію, його технічної інвентаризації та за умови сплати Стороною-1 ціни продажу майнового права Сторона-2 зобов`язана протягом 30 (тридцяти) календарних днів передати Стороні-1 квартиру за актом прийому-передачі, а також технічний паспорт на квартиру.

Згідно з п.1.7. Договору плановий термін закінчення будівництва - 3 квартал 2016 року. Плановий термін введення в експлуатацію будинку - 3 квартал 2016 року.

Відповідно до п.1.6. Договору після прийняття будинку в експлуатацію, його технічної інвентаризації та за умови сплати Стороною-1 ціни продажу майнового права Сторона-2 зобов`язана протягом 30 (тридцяти) календарних днів передати Стороні-1 квартиру за актом прийому-передачі, а також технічний паспорт на квартиру.

Проте, в порушення умов Договору будинок не введено в експлуатацію.

За п.4.4. Договору у разі порушення Стороною-2 строку прийняття збудованого будинку в експлуатацію більше ніж на 90 днів, передбаченого умовами зазначеного Договору, Сторона-2 сплачує Стороні-1 пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від сплаченої Стороною-1 ціни продажу майнового права (її фактично сплаченої частини).

Тобто, п.1.6. Договору встановлено передачу саме квартири, а не майнових прав на квартиру, тому такими твердженнями, відповідач вводить суд в оману.

Тому вважає, що висновки, викладені у Постановах Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі№ 757/3936/15-ц, від 05.08.2019 року у справі №369/12103/16ц містять зовсім не аналогічні висновки, як зазначає відповідач.

Таким чином, відповідно до укладеного договору позивач набув право отримати у власність квартиру, майнові права на яку належать позивачу на підставі укладеного договору купівлі-продажу майнових прав. Зазначене право реалізується позивачем після прийняття будинку в експлуатацію. Позивач виконав свої зобов`язання щодо сплати вартості майнових прав згідно з умовами договору і набув право власності на майнові права в повному обсязі. Проте, відповідач в установлений договором строк свої зобов`язання не виконав, будинок не зданий в експлуатацію. Зазначена обставина унеможливлює здійснення позивачем своїх майнових прав шляхом набуття права власності на квартиру.

Також, відповідач вказує, що позивач наразі без обмежень вже володіє і користується квартирою АДРЕСА_2 шляхом повноцінного проживання у ній і без обмежень споживає всі необхідні комунальні послуги, сплачуючи за них на підставі Договору про участь у компенсації витрат замовника будівництва на підтримання належного стану житлового будинку та прибудинкової території за №9К-159 від 30.10.2018 року.

Згідно з п.12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого Постановою КМУ від 13 квітня 2011 року №461, експлуатація об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачене законодавством) в експлуатацію, забороняється.

За п.13 зазначеного Порядку, зареєстрована декларація або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього.

Підключення об`єкту, прийнятого в експлуатацію, до інженерних мереж здійснюється відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» протягом десяти днів з дня відповідного звернення замовника до осіб, які є власниками відповідних елементів інженерної інфраструктури або здійснюють їх експлуатацію.

Тобто, твердження відповідача у апеляційній скарзі не відповідає дійсності та суперечить чинному законодавству України.

Також, відповідач стверджує, що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що позивач не довів доказами обставину, що обов`язок із введення будинку в експлуатацію належить саме відповідачу, і це підтверджується матеріалами справи.

В порушення умов Договору, станом на 01.06.2021 року будинок не введено в експлуатацію.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що представником відповідача не спростовані обставини, на які посилається представник позивача та оскільки відповідач належним чином не виконав взяті зобов`язання щодо введення в експлуатацію будинку в строки, передбачені договором, та дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення пені за прострочення виконання договору підлягає задоволенню в межах заявлених позовних вимог за період від 01.06.2020 року до 01.06.2021року.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 11.08.2015 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Українська будівельна компанія» було укладено договір №9-17-159 купівлі-продажу майнових прав на квартиру (а.с. 5-14).

Відповідно до умов договору позивач зобов`язався сплатити ціну продажу майнового права у розмір 813 960 грн., а ЗАТ «Українська будівельна компанія» зобов`язалося передати позивачу у власність майнове право на квартиру, що знаходиться у будинку за адресою: АДРЕСА_3 , позначений на схемі генерального плану за №9.

За п.1.7. договору термін прийняття будинку в експлуатацію - 3 квартал 2016 року.

Згідно з довідкою від 29.03.2016 року генерального директора ЗАТ «Українська будівельна компанія» позивач сплатив 100% вартості майнових прав на зазначену квартиру відповідно до умов договору купівлі-продажу майнових прав № 9-17-159 від 11.08.2015 року в розмірі 813 960 грн. включаючи ПДВ (а.с. 16).

Відповідно до акту прийому-передачі майнового права згідно договору №9-17-159 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 11.08.2015 року, що був складений 29.03.2016 року, ЗАТ «Українська будівельна компанія» передала, а ОСОБА_1 прийняв майнове право на отримання у власність новозбудовану квартиру відповідно до договору 9-17-159 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 11.08.2015 року. Акт є дійсним лише за умови пред`явлення письмового підтвердження оплати 100% вартості майнового права, що складає 813 960 грн. з ПДВ згідно договору купівлі-продажу майнових прав за №9-17-159 від 11.08.2015 року (а.с.15).

Судом встановлено, що станом на момент звернення позивача до суду будинок не введений в експлуатацію.

За п.4.6 договору у випадку порушення ЗАТ «Українська будівельна компанія» зобов`язань згідно п.1.7 щодо строків введення будинку в експлуатацію більше ніж на 180 (сто вісімдесят) календарних днів ЗАТ «Українська будівельна компанія» сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від загальної оплаченої суми позивачем по договору.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача проведено розрахунок пені, відповідно до якого пеня за період від 01.06.2020 року до 01.06.2021 року за 365 календарних днів становить 102 670 грн 47 коп.

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з. ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк/термін.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

На підставі наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, представником відповідача не спростовані обставини, на які посилається представник позивача, а відповідач належним чином не виконав взяті зобов`язання щодо введення в експлуатацію будинку в строки, передбачені договором, а тому вимога позивача про стягнення пені за прострочення виконання договору підлягала до задоволення в межах заявлених позовних вимог за період від 01.06.2020 року до 01.06.2021року.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: