Провадження № 2/127/2490/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2022 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Сичука М.М.,

за участі секретаря судового засідання Коровай А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради про виселення,-

ВСТАНОВИВ:

АТ КБ «Приват Банк» в червні 2021 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради про виселення.

Позов мотивовано тим, що 05.12.2016 року АТ КБ «Приват Банк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру, загальною площею 49,80 кв.м., житловою площею 28,40 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 11.05.2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н.В. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 1055.

Після отримання права власності на вказану нерухомість позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому наступних осіб: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення квартири, загальною площею 49,80 кв.м., житловою площею 28,40 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з вищенаведеним позивач звернувся до суду.

Представник АТ КБ «Приват Банк» в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_1 заперечила в задоволенні позову, надавши суду відзив на позов, який мотивовано тим, що спірна квартира, яка є предметом іпотеки була придбана не за рахунок кредиту, а була отримана іпотекодавцем на підставі договору купівлі продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 11 травня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1053 та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 58917 від 11 травня 2005 року. Також у даній квартирі зареєстрована неповнолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, складу суду довіряє та підтримує висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради про недоцільність виселення дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з квартири АДРЕСА_2 .

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

11.05.2005 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (продавці) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі продажу квартири, зареєстрований в реєстрі за № 1053. Відповідно до п. 1.1 продавці продали, а покупець купив квартиру під номером АДРЕСА_2 . За домовленістю сторін продаж цей вчинено за 90000 гривень, які гроші продавці отримали від покупця повністю до підписання цього договору.

11.05.2005 року між АТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки. Відповідно до п. 1 договору, предметом цього договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п. 6 цього договору, в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед іпотеко держателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання позичальником зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. За цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором № VIH0GF02020555 від 11.05.2005 року, з: повернення кредиту, наданого у вигляді не поновлювальна лінія, в сумі 30952,00 доларів США у строк до 09.05.2025 року (п.2). Відповідно до п. 6 даного договору, в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: на квартиру АДРЕСА_3 , яка складається з: коридору 46-1, кладової 46-2, 46-8, ванної 46-3, вбиральні 46-4, кухні 46-5, кімнат 46-7, 46-6, житловою площею 28,4 кв.м., загальною площею 49,7. Предмет іпотеки належатиме іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького МНО Циц Н.В. 11.05.2005 року за реєстром № 1053, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 589171 від 11.05.2005 року. Предмет іпотеки передається в іпотеку з невід`ємними при належностями, які знаходять в ньому. Предмет іпотеки знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Цільове призначення предмету іпотеки жила нерухомість.

Як вбачається з довідки Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 15.06.2022 року № 41429, № 41427, № 41426, 41425 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 25.05.2005 року, неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з 12.05.2015 року.

Згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», викладеному в п. 26 договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця.

Отже, в позасудовому порядку на підставі договору іпотеки від 11.05.2005 року відбулося звернення стягнення на передане в іпотеку житло - квартиру АДРЕСА_1 .

05.12.2016 року АТ КБ «Приват Банк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру, загальною площею 49,80 кв.м., житловою площею 28,40 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 11.05.2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н.В. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 1055, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.12.2020 року № 236516388.

З матеріалів справи вбачається, що АТ КБ «Приват Банк» надало суду копію вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення з квартири протягом 30 днів з моменту отримання вимоги. Однак, докази вручення такої вимоги у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до частин 2, 3 статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Звертаючись до суду з вищевказаним позовом АТ КБ «Приват Банк» посилалося на те, що банк як новий власник, який набув право власності на квартиру по АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 11.05.2005 року.

Банк, набуваючи спірне житлове приміщення у власність на підставі іпотечного договору від 11.05.2005 року, був обізнаний про те, що у вищевказаній квартирі зареєстрований і проживають ОСОБА_1 , неповнолітній ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , а також те, що спірне житлове приміщення було придбано не за рахунок кредиту, а була отримана іпотекодавцем на підставі договору купівлі продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 11 травня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1053 та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 58917 від 11 травня 2005 року. Отже, банку було відомо про ризики, пов`язані з набуттям у власність спірної нерухомості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц викладено висновок, що порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Також відповідно до висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради № 01-00-011-50094 від 23.07.2021 року, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним виселення дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з квартири АДРЕСА_2 .

За встановлених обставин справи та вимог закону, суд вважає, що у задоволенні позову АТ КБ «Приват Банк» слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 279,280-282, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради про виселення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», місцезнаходження: вул. Грушевського, буд. 1Д, м. Київ, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570.

Відповідач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, місцезнаходження: вул. Соборна, 50, м. Вінниця.

Суддя