ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3586/21 Номер провадження 22-ц/814/1282/22Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.

Суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.,

за участю секретаря судового засідання Клименко Я.О.,

представника ОСОБА_1 адвоката Хворост Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Хворост Д.М., на рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 березня 2022 року

у справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя

та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частини майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , відповідно до якого прохав суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 43,3 кв.м, житловою площею 17,5 кв.м., яка складається з коридору 1 пл. 9,0 кв.м., вбиральні 2 пл. 2,2 кв.м, ванни 3 пл. 3,3 кв.м., кухні 4 пл.10,1 кв.м., кімнати 5 пл. 17,5 кв.м., балкону пл. 1,2 кв.м.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 24.04.2010 року він уклав шлюб з ОСОБА_1 . В період шлюбу за спільні кошти було придбано квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Квартира придбана у ПрАТ «Полтавська пересувна механізована колона-64». Договір купівлі-продажу №5443 від 30.12.2010 укладено з ОСОБА_1 , посвідчено нотаріально, та ним при оформленні права власності підписано та нотаріально посвідчено згоду № 5442 від 30.12.2010, якою визначено що кошти на придбання квартири є спільною сумісною власністю подружжя.

27.09.2021 року відповідач ОСОБА_1 подала зустрічний позов, відповідно до якого прохала суд визнати спільним майном подружжя тільки 2/50 частин квартири за адресою АДРЕСА_1 . Розподілити спільне сумісне майно у вигляді 2/50 частин квартири таким чином: залишити у її власності 2/50 частин квартири, припинити право власності ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на 2/50 частин квартири; стягнути з неї на користь ОСОБА_2 14 580 грн. в рахунок компенсації вартості 1/50 частини спірної квартири.

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що під час перебування у шлюбі з відповідачем за спірну квартиру сплачено лише 7 256 грн., що становить 2/50 частин від вартості всієї квартири. Тобто, за спільні кошти в шлюбі придбано лише 2/50 частин спірної квартири, що становить спільну сумісну власність, з якої по 1/50 -частка кожного подружжя, решта коштів сплачено за квартиру особисто нею до укладення шлюбу на підставі Попереднього договору від 25.01.2008 року, укладеного між нею та Полтавським виробничо-торговим підприємством «Будсервіс» АТ «ПМК-64».

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 11.10.2021 року прийнято зустрічний позов до спільного розгляду із первісним позовом, здійснено перехід до загального позовного провадження.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 15 березня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено:

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 43,3 кв.м., житловою 17,5 кв.м.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 4 805,00 грн.

короткого змісту вимог апеляційної скарги

Із вказаним рішенням не погодилась відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним, ОСОБА_1 , та оскаржила його в апеляційному порядку через свого представника.

В апеляційній скарзі прохала скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 11.10.2021 року, ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити частково, зустрічний позов задовольнити в повному обсязі, а саме:

визнати спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 2/50 частин квартири за адресою АДРЕСА_1 ;

розподілити спільне сумісне майно у вигляді 2/50 частини квартири таким чином:

залишити у власності ОСОБА_1 2/50 частин квартири за адресою АДРЕСА_1 ;

припинити право власності ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на 2/50 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 ;

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 14 580 грн. в рахунок компенсації вартості 1/50 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 ;

стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені нею під час розгляду справи судові витрати у загальній сумі 25 473,68 грн., а саме: 2 270,00 грн. витрати по сплаті судового збору; 8 203,68 грн. витрати за проведення експертиз; 15 000,00 грн. витрати на професійну правничу допомогу адвоката.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі вказувала, що не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірна квартира в цілому є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана у шлюбі за спільні кошти подружжя за домовленістю між ними; в матеріалах справи такий договір відсутній та не укладався між ними. Нотаріально посвідчена згода ОСОБА_2 від 30.12.2010 на укладення нею договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2010 року є одностороннім правочином, який не може надавати статусу майну, як спільне сумісне. Разом із тим, договір купівлі-продажу квартири від 30.12.2010, укладений між нею, як покупцем, та Полтавським виробничо-торговим підприємством «Будсервіс» АТ «ПМК-64», як продавцем, на виконання Попереднього договору від 25.01.2008 року (укладеного до шлюбу), та не містить ствердження покупця про те, що кошти, витрачені на придбання квартири є спільними сумісними коштами ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . В пункті 1 договору купівлі-продажу вказано, що продавець передав, а покупець прийняла в спільну сумісну власність (без зазначення особи) квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Також, скаржник зазначала, що судом першої інстанції не було надано оцінку аргументам і доказам, які надавались нею, а саме не надано оцінки Попередньому договору від 25.01.2008 року, укладеного до реєстрації шлюбу з відповідачем, та платіжним документам про сплату нею коштів за квартиру на виконання Попереднього договору, відповідно до яких вона сплатила до укладення шлюбу з ОСОБА_2 96% вартості квартири та лише 4% вартості спірної квартири було сплачено нею у період перебування з відповідачем у шлюбі, що зумовило необхідність отримання від ОСОБА_2 нотаріально посвідченої згоди на укладення нею договору купівлі-продажу вказаної квартири.

В свою чергу, ОСОБА_2 не надав суду жодного доказу на підтвердження сплати ним особистих коштів на придбання спірної квартири, натомість суд першої інстанції зробив помилковий висновок, що квартира придбана за спільні сумісні кошти, і такий висновок суду, на її думку, ґрунтується на припущеннях.

Вказувала, що місцевий суд не дотримався вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, а саме не врахував висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, зокрема правову позицію Верховного Суду у справі № 6-1568цс16, відповідно до якої сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності. Суд першої інстанції не встановив джерело коштів, за які була придбана спірна квартира.

Скаржник також вважає та визнає, що спільним сумісним майном є 2/50 частин спірної квартири, а не ціла квартира, та оскільки відповідно до експертного висновку неможливо представити варіанти порядку користування спірною квартирою (виділення в натурі 1/50 частини ОСОБА_2 ) вона вважає, що у порядку ст. 365 ЦК України право власності ОСОБА_2 на 1/50 частку може бути припинено із компенсацією йому вартості цієї частки у сумі 14 580,00 грн., яка внесена нею на депозитний рахунок місцевого суду. Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного суду України у постанові від 15.05.2013 № 06-37цс13.

Вказувала, що припинення права власності ОСОБА_2 на 1/50 частку спірної квартири не завдасть істотної шкоди інтересам останнього.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу до Полтавського апеляційного суду не надходив.

Щодо явки учасників справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У судове засідання 09.06.2022 ОСОБА_2 та його представник, ОСОБА_3 , не з`явились, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи (отримання представником ОСОБА_3 для себе та ОСОБА_2 під розписку в приміщенні суду копії апеляційної скарги та ухвали про відкриття апеляційного провадження разом із судовою повісткою-повідомленням про судове засідання 09.06.2022) (а.с. 19 т. 2, зворотня сторона аркуша).

09.06.2022 до Полтавського апеляційного суду від ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення місцевого суду без змін.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Місцевим судом встановлено, що 25.01.2008 року між Полтавським виробничо-торговим підприємством «Будсервіс» АТ «ПМК-64» та ОСОБА_4 (прізвище після укладення шлюбу ОСОБА_5 ) було укладено попередній договір, за яким остання є пайовиком будівництва квартири за адресою АДРЕСА_1 .

24.04.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ) було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 24.04.2010 (актовий запис № 24) (а.с. 9 т. 1)

30.12.2010 між Полтавським виробничо-торговим підприємством «Будсервіс» АТ «ПМК-64» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 94-95 т. 1)

Місцевим судом також установлено, що в даному договорі вказано, що ОСОБА_1 діє зі згоди свого чоловіка, ОСОБА_2 .

Встановивши вказані обставини, а також те що 30.12.2010 року при оформленні вищевказаного договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_2 підписав згоду на купівлю квартири, що є підтвердженням того, що кошти на придбання квартири є спільними, дійшов висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу в рівних частинах у порядку ст. ст. 69, 70 СК України.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову місцевий суд виходив з того, що на момент укладання договору купівлі-продажу спірної квартири сторони домовились про те, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя і це відображено в тексті договору; договорів щодо частки кожного із подружжя у квартирі між сторонами не укладалось; посилання позивача за зустрічним позовом на ту обставину, що 48/50 частин квартири є її особистою приватною власністю спростовуються договором купівлі-продажу квартири; інших доказів на підтвердження даної обставини не надано.

З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази в їх сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла наступного висновку.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 577/2984/16-ц)

Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. (правовий висновок, викладений у постанові Верховного суду України № 6-1568цс16 на яку посилалась скаржник, а також у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 357/3988/18).

Статтею 71 СК України визначено способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, за змістом статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4 та 5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України у № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року.

Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Предметом спору справі є квартира за адресою АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, 25.01.2008 року (тобто до укладення шлюбу між сторонами) між Полтавським виробничо-торговим підприємством «Будсервіс» АТ «ПМК-64» (далі - ПВТП «Будсервіс» АТ «ПМК-64»)та ОСОБА_4 (після укладення шлюбу - ОСОБА_5 ) було укладено Попередній договір, за яким ПВТП «Будсервіс» АТ «ПМК-64» має намір після здачі квартири за адресою: АДРЕСА_1 в експлуатацію та оформлення права власності на неї продати квартиру, а ОСОБА_4 (« ОСОБА_1 » після укладення шлюбу з відповідачем) має намір придбати цю квартиру. (а.с. 126 127 т. 1)

Згідно з пунктом 1 вказаного Попереднього договору, ПВТП «Будсервіс» АТ «ПМК-64» є Пайовиком будівництва квартири АДРЕСА_2 , на підставі Договору № 07 про пайову участь у будівництві, укладеного 22.12.2005 року між ПВТП «Будсервіс» АТ «ПМК-64» та ЗАТ «ПМК-64».

Об`єкт на час укладення попереднього договору знаходився у процесі будівництва; строк здачі в експлуатацію І квартал 2009 року.

Пунктом 2 попереднього договору передбачалось, що ОСОБА_7 перераховує на розрахунковий рахунок ПВТП «Будсервіс» АТ «ПМК-64» суму коштів в якості передплати. Сума передплати складає 166 744 грн. 00. коп. та сплачується протягом 90 календарних днів після підписання Договору, тобто до 25.04.2008 року.

Згідно наявних у справі доказів, на виконання пункту 2 Попереднього договору від 25.01.2008 року ОСОБА_1 , до укладення шлюбу із відповідачем, сплатила кошти в якості передоплати за купівлю квартири, що підтверджується платіжним дорученням №18931 від 25.01.2008 на суму 134 744,00 грн. та квитанцією ПриватБанку № 1397.144.1 від 22.04.2008 на суму 32 000,00 грн. (а.с. 128-129 т. 1). Оскільки текст вказаної квитанції був нечитабельний, на замовлення сторони позивача за зустрічним позовом експертом Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного Центру МВС України було проведено технічну експертизу та надано висновок, що за змістом наданої на дослідження квитанції ПриватБанку № 1397.144.1 від 22.04.2008 «22.04.2008 о 17 год. 31 хв. ОСОБА_4 сплатила на рахунок «Будсервіс» АТ «ПМК-64» 32 000,00 грн.; призначення платежу: квартиру 51, д. 26 согласно договора від 25.01.2008 р. ОСОБА_4 » (а.с. 131 138 т.1).

12.05.2010 року, тобто після укладення шлюбу з відповідачем, в рахунок остаточної плати за Попереднім договором від 25.01.2008 року ОСОБА_1 було перераховано 7 256 грн., що підтверджується копією квитанції № 663.14.1 від 12.05.2010 (а.с. 130 т. 1).

Відтак, в шлюбі між позивачем і відповідачем було перераховано за спірну квартиру лише 7 256 грн., що становить 2/50 частин від вартості квартири згідно з висновком експерта ОСОБА_8 за результатами проведеної на замовлення сторони позивача за зустрічним позовом оціночно-будівельної експертизи № 62 від 17.08.2021 року (а.с. 142-154).

30.12.2010 між Полтавським виробничо-торговим підприємством «Будсервіс» АТ «ПМК-64» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Тобто, стороною позивача за зустрічним позовом доведено належними і достатніми доказами у справі, що 48/50 частин вартості квартири було сплачено ОСОБА_1 до укладення шлюбу на підставі укладеного нею Попереднього договору від 25.01.2008 року, а тому відсутні підстави вважати 48/50 частин квартири спільним сумісним майном подружжя.

Тому, сам по собі факт придбання ОСОБА_1 спірної квартири 30.12.2010 року, тобто в період шлюбу, не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Суд першої інстанції взагалі не дослідив вищевказані докази та не надав їм належної оцінки, дійшов помилкового висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а частки є рівними, оскільки доказів, які підтверджують інші обставини суду не надано.

Лише 2/50 частини спірної квартири були придбані в шлюбі за спільні кошти подружжя, що відповідно становить по 1/50 частині частка кожного з подружжя окремо, а відтак позивач може претендувати лише на 1/50 частину від квартири, а не на 1/2 частину, як прохав позивач за первісним позовом.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.

Висновок суду першої інстанції у мотивувальній частині рішення про те, що посилання позивача за зустрічним позовом на ту обставину, що 48/50 частин квартири є її особистою приватною власністю спростовуються договором купівлі-продажу квартири, є безпідставним, оскільки зміст договору купівлі-продажу спірної квартири не містить жодного твердження про те, що квартира набувається у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Окремої домовленості щодо визначення часток між ними, як подружжям, у праві власності на спірну квартиру, між сторонами не укладалось.

Не можна вважати такою домовленістю нотаріально посвідчену згоду ОСОБА_2 (реєстровий номер № 5442 від 30.12.2010 року) на укладення ОСОБА_1 договору купівлі-продажу спірної квартири, оскільки така згода є одностороннім правочином (згодою-дозволом) і не може кваліфікуватись як договір. Підтвердження, надане ОСОБА_1 у зазначеній згоді не підтверджує належності всієї суми грошових коштів сплачених за спірну квартиру до спільної сумісної власності подружжя, та жодними іншими належними доказами у справі це не підтверджено, натомість презумпція спільності цих коштів спростована стороною позивача за зустрічним позовом належними, законними та достатніми доказами, крім суми коштів у розмірі 7 256 грн. сплачених 12.05.2010 року під час перебування сторін у шлюбі, належність яких до спільних сумісних не визнавалось іншою стороною.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів, визнавши лише 2/50 частини спірної квартири за адресою АДРЕСА_1 спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також визнавши за ОСОБА_2 у порядку поділу спільного майна подружжя право власності лише на 1/50 частину вказаної квартири.

Щодо позовних вимог за зустрічним позовом про розподіл спільної сумісної частки у квартирі шляхом припинення права власності відповідача на частку та присудження компенсації.

ОСОБА_2 своєї згоди на присудження йому грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності не надавав.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

ОСОБА_1 прохала припинити право власності ОСОБА_2 на його 1/50 частку у спірному майні у порядку ст. 365 ЦК України, оскільки ця частка є незначною, її виділення в натурі є неможливим, як і визначення порядку спільного користування квартирою, сплативши при цьому на депозитний рахунок місцевого суму повну вартість такої частки у сумі 14 580 грн., що підтверджується дублікатом квитанції ПриватБанку № 0.0..1 (а.с. 206-209 т. 1). В апеляційній скарзі вказувала, що припинення права власності ОСОБА_2 на 1/50 частку спірної квартири не завдасть істотної шкоди інтересам останнього.

З цього приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України)

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з частиною 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 ЦК України).

Частинами 1-3 статті 358 ЦК України закріплено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною 1 статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Згідно з ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом у постановах від 08 травня 2019 року у справі № 343/2271/16-ц (провадження № 61-32св19), від 20 червня 2019 року у справі № 174/7/17 (провадження № 61-28616св18), від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18), від 09 листопада 2021 року у справі № 428/7432/20 (провадження № 61-14727св21), від 01.12.2021 у справі № 344/5539/17.

У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї»), перш за все, спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи.

Як вбачається з висновку проведеної у справі на підставі ухвали суду від 01.11.2021 року судової будівельно-технічної експертизи № СЕ-19/117-21/14050-БТ від 28.12.2021 виділити 1/50 частку в квартирі АДРЕСА_3 технічно неможливо (а.с. 174-185 т. 1).

Позивач також посилалась на те, що і спільне користування майном, виходячи із часток співвласників 1/50 та 49/50, не представляється можливим, посилаючись на висновок судового експерта Авдєєвої Н.М. за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи № 62 від 17.08.2021 (а.с. 142-151 т. 1), однак, апеляційний суд звертає увагу, що перед експертом Авдєєвою Н.М. було поставлене питання щодо можливості виділення в натурі частки ОСОБА_2 у спільному майні подружжя, але експерт вийшов за межі поставленого питання та надав на нього висновок щодо неможливості запропонувати варіанти порядку користування спірною квартирою між співвласниками в частках 1/50 та 49/50, оскільки на 1/50 частину потрібно виділити у користування приміщення площею 0,87 кв.м. (1/50х43,3). (а.с. 147 т. 1)

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (ч. 1 ст. 102 ЦК України). Згідно з ч. 8 ст. 102 ЦК України якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини. Однак, у даному випадку, з експертного висновку не вбачається, що експерт виокремлював свої міркування з іншого приводу, надаючи відповідь на поставлене питання.

Висновок експерта про не можливість виділення в натурі частки у спільному майні не свідчить про неможливість спільного володіння і користування майном співвласниками.

Апеляційний суд визначає, що ОСОБА_2 значиться зареєстрованим у спірній квартирі (а.с. 29 т. 1). Прохаючи припинити за ним право власності на 1/50 частину квартири, позивач за зустрічним позовом не довела належними та допустимими доказами, що відповідач не проживає у спірній квартирі, як за місцем реєстрації, чи втратив інтерес до цього майна, чи має у власності або в користуванні інше житло для проживання, і позбавлення його права власності (що включає право володіння та користування (проживання, тощо) не завдасть йому істотної шкоди, серед іншого, не порушить його право на житло.

У матеріалах справи також відсутні докази того, що сума відшкодування ОСОБА_2 ринкової вартості його частки у майні зможе у подальшому забезпечити йому право на житло.

Доводи скаржника про те, що припинення права власності ОСОБА_2 на 1/50 частку спірної квартири не завдасть істотної шкоди інтересам останнього є припущенням, які не можуть бути покладені в основу доказування.

Також, слід зазначити, що умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини. Так, в рішенні від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» Європейським Судом з прав людини визначено, що втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Підсумовуючи вищевикладене, вимоги за зустрічним позовом про розподіл спільного сумісного майна у вигляді 2/50 частин спірної квартири шляхом залишення у її власності ОСОБА_1 з одночасним припиненням право власності ОСОБА_2 на 1/50 у праві спільної сумісної власності на 2/50 частин квартири та стягнення на його користь компенсації вартості 1/50 частини квартири у сумі 14 580 грн. задоволенню не підлягають за відсутності достатніх належнимих та допустимих доказів того, що припинення права власності ОСОБА_2 на 1/50 у праві спільної сумісної власності на 2/50 частин квартири не завдасть істотної шкоди його інтересам.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Місцевий суд повно та всебічно не з`ясував всіх обставин, на які сторони посилались як на підстави своїх вимог і заперечень, не дослідив та не надав належної оцінки доказам та зробив висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, серед іншого неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо розподілу судових витрат.

В силу вимог п. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Частиною 3 ст. 102 ЦПК України передбачено, що висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів (ч. 6 ст. 139 ЦПК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову, - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладені висновки апеляційного суду та часткове задоволення позовних вимог за первісним позовом та зустрічним позовом, судові витрати, понесені сторонами у справі, підлягають розподілу між ними пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, позовні вимоги за первісним позовом задоволено частково, а саме на 4% (із розрахунку: (19 220,00:480 500)х100, де 480 500 грн. ціна позову виходячи із вартості 1/2 частини спірної квартири, на яку позивач за первісним позовом прохав визнати право власності згідно звіту про оцінку майна (а.с. 13-21 т.1), тоді як право власності за ним визнано лише на 1/50 частину спірної квартири, що становить 19 220,00 грн. від ціни позову).

Позивачем за первісним позовом за подачу позову до суду сплачено судовий збір у сумі 4 805,00 грн. (а.с. 4 т. 1).

Таким чином, з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 192,20 грн. судового збору, сплаченого за подачу позову до суду (із розрахунку: 4 805,00х4%).

Понесені позивачем за зустрічним позовом судові витрати, що заявлені до стягнення у загальній сумі 25 473,68 грн., складаються з:

908,00 грн. судовий збір за подачу зустрічного позову (докази сплати - а.с. 123 т. 1);

1 362,00 грн. судовий збір за подачу апеляційної скарги (докази сплати - а.с. 230 т. 1);

3 000,00 грн. витрати на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, а саме експертного висновку судового експерта Авдєєвої Н.М. № 62 від 17.08.2021 за результатом проведення оціночно-будівельної експертизи (а.с. 142 т. 1); на підтвердження таких витрат надано квитанцію АТ КБ «ПриватБанк» № 0.0..2 від 20.08.2021 (а.с. 235 т. 1);

1 687,68 грн. витрати на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, а саме висновку Полтавського НДЕКЦ МВС № СЕ-19/117-21/9366-ДД від 12.08.2021 технічної експертизи документів (а.с. 131 т. 1); на підтвердження таких витрат надано квитанцію АТ КБ «ПриватБанк» № 0.0..2 від 30.07.2021 (а.с. 236 т. 1);

3 516,00 грн. оплата за проведення судової будівельно-технічної експертизи на підставі ухвали суду у даній справі (а.с. 175 т. 1); на підтвердження таких витрат надано платіжне доручення АТ КБ «ПриватБанк» № 458 від 10.12.2021 (а.с. 237 т. 1);

15 000,00 грн. витрати на професійну правничу допомогу адвоката, які підтверджуються наступними доказами.

24.07.2021 між ОСОБА_1 , як Клієнтом, з однієї сторони та ОСОБА_9 , як Адвокатом, з іншої сторони, було укладено договір №53 про надання правової допомоги (надалі за текстом Договір). (а.с. 105-106 т. 1)

Відповідно до п. 1.1 даного Договору, у відповідності до статті 59 Конституції України, Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» Адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги Клієнту на умовах і в порядку, що визначені договором, а Клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору на умовах визначених даним договором. Відповідно до п.3.1. Договору, гонорар є формою винагороди Адвоката за здійснення, представництва та надання інших видів правової допомоги Клієнту. Згідно із п.3.2. Договору, порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються даним договором договорі про надання правової допомоги або додатковою угодою до даного договору. Пунктом 3.3. Договору, визначено перелік послуг та їх вартість. Відповідно до п. 3.7 Договору, правова допомога вважаються наданою після підписання акту приймання-передачі наданої правової допомоги, який підписується Сторонами.

Станом на 18.04.2022 ОСОБА_1 сплачено гонорар Адвокату в сумі 15 000 грн. в рахунок оплати послуг за Договором №53 про надання правової допомоги від 24.07.2021 та Актом приймання-передачі наданої правової допомоги № 1 до цього Договору, що підтверджується квитанціями від 24.07.2021 у сумі 4 000 грн.; квитанцією від 27.07.2021 в сумі 6 000 грн.; квитанцією від 18.04.2021 у сумі 5 000 грн. (а.с. 107-109, 233-234 т. 1)

Оскільки позовні вимоги за зустрічним позовом задоволено на 50%, таким чином з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 1 135,00 грн. судового збору, сплаченого за подачу зустрічного позову та судового збору за подачу апеляційної скарги; 4 101,84 грн. судових витрат, пов`язаних із проведенням експертиз; 7 500,00 грн. витрат, понесених ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу адвоката.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Хворост Д.М., на рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 березня 2022 року задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 березня 2022 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги за первісним позовом та зустрічним позовом задовольнити частково.

Визнати спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 2/50 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/50 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог за первісним та зустрічним позовом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 192,20 грн. судового збору, сплаченого за подачу позову до суду.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 135,00 грн. судового збору, сплаченого за подачу зустрічного позову та судового збору за подачу апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 101,84 грн. судових витрат, пов`язаних із проведенням експертиз.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7 500,00 грн. витрат, понесених ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу адвоката.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 червня 2022 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді

О.О. Панченко

В.П. Пікуль