Номер провадження: 22-ц/813/4730/22
Справа № 522/4363/21
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Бурдеги Р.В.,

розглянувши в режимі відеоконференції, за допомогою програмного забезпечення «ВКЗ», апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 03 серпня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсною частини договору про відступлення прав вимоги,

встановив:

16.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Консалт Солюшенс», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсною частини договору про відступлення прав вимоги №2292/К від 21.07.2020 року, а саме в частині передачі прав вимоги: за кредитним договором №15/КВ-07 від 17.05.2007 року, позичальником за яким виступає ОСОБА_1 , за іпотечним договором від 17.05.2007 року та за договором поруки №15/Zпор-07-01 від 17.05.2007 року, поручителем за яким виступає ОСОБА_2 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що договір про відступлення права вимоги за своєю природою є договором факторингу, на здійснення діяльності з надання послуг факторингу в іноземній валюті фінансова установа має отримати ліцензію на здійснення валютних операцій. У зв`язку з укладенням по суті договору факторингу та відсутності ліцензії договір про відступлення права вимоги підлягає визнанню недійсним.

У відзиві від 28.04.2021 року на позовну заяву ОСОБА_1 , ТОВ «Консалт Солюшенс» просив відмовити у задоволенні позову, оскільки в даному випадку відсутні ознаки договору факторингу, посилаючись на те, що між відповідачем - ТОВ «Консалт Солюшенс» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір відступлення (цесію). Відповідач не набув право здійснювати фінансові операції відносно боржника, а лише право вимагати виконання зобов`язання у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення договору. Банківська ліцензія не потребується при укладенні договору цесії. Також відповідач надав суду клопотання, в якому просив стягнути з позивача судові витрати у розмірі 25 000 грн. (а.с.52-55, 60-64).

02.08.2021 року від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла заява, якою він підтримав позовні вимоги та просив здійснити розгляд справи за його відсутності. Просив стягнути з відповідача судовий збір, сплачений за подання позову у розмірі 2724 грн.

Крім того, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кабанов Д.І. надав суду заяву про участь в судому засіданні в режимі відеоконференції, а також заяву про вступ у справу в якості представника позивача (а.с.99-100, 102-103).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 травня 2021 року у задоволенні вищевказаної заяви ОСОБА_3 було відмовлено (а.с.106).

Аналогічні заяви про проведення судового засідання в режимі відеоконференції адвокат Кабанов Д.І. подавав 18.05.2021 року і 08.06.2021 року і надійшли вони до суду, відповідно 25.05.2021 року та 15.06.2021 року (а.с. 120-122, 127-А).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 від 15.06.2021 року було відмовлено (а.с.127-Д).

Заява адвоката Кабанова Д.І. від18.05.2021 року, яка надійшла до суду 25.05.2021 року, про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції судом не розглянута.

27.07.2021 адвокат Кабанов Д.І. вчетверте подав заяву про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.138-141).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28 липня 2021 року у задоволенні вищевказаної заяви ОСОБА_3 було відмовлено (а.с.143).

03.08.2021 до суду від адвоката Кабанова Д.І. вп`яте надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції від 27.07.2021 року (а.с.150-152).

Зазначена заява залишилась поза увагою суду, який 03 серпня 2021 року постановив оскаржуване судове рішення (а.с.155-159).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишенні без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м.Одеси від 03.08.2021 року, ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.166-172).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Консалт Солюшенс» - адвокат Демчук Я.В. просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.08.2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення (а.с.203-206).

Вирішуючи питання про слухання справи в режимі відеоконференції, за участю представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Бурдеги Р.В., колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (а.с.199-202).

Крім того, за заявою представника ТОВ «Консалт Солюшенс» адвоката Башука Д.С. (а.с.216-218) ухвалою колегії суддів від 29.08.2022 року розгляд справи був призначений в режимі відеоконференції (а.с.223-224), про що учасники справи були також належним чином повідомлені (а.с.225-229).

При цьому колегія суддів приймає до уваги, що позивач ОСОБА_1 належним чином повідомлений про те, що розгляд справи призначений на 31.08.2022 року, на 11.00 год., оскільки отримав копію листа адвоката Башука Д.С. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду (а.с.229).

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосудді, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Неявка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи викладене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді Одеського апеляційного суду майже рік (а.с.191), колегія суддів вирішила слухати дану справу в режимі відеоконференції, на підставі наявних у справі доказів і за участю представника позивача і заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 - адвоката Бурдеги Р.В., у відсутність представника відповідача ТОВ «Консалт Солюшенс» - адвоката Башука Д.С.

Колегією суддів також враховано, що директор ТОВ «Консалт Солюшенс» Рожко С.В. 31.08.2022 року надав суду апеляційної інстанції клопотання про розгляд справи у відсутність представника ТОВ «Консалт Солюшенс» (а.с.230-231).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги та постановлення по справі окремої ухвали, виходячи з наступних підстав.

Суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вирішуючи даний спір, суд обгрунтовано виходив із вимог, передбачених з ч.1 ст. 509, ч.1 ст. 510 ЦК України, згідно яких зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор, який відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За змістом ст.ст. 513, 514 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. У зв`язку з цим, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Ухвалюючи судове рішення суд першої інстанції виходив із того, що у реєстрі договорів, права вимоги за якими відступаються, наявний кредитний договір №15/КВ-07 від 17.05.2007 року, боржником за яким є позивач ОСОБА_1 ; іпотечний договір з додатками від 17.05.2007 року, іпотекодавцем за яким є також позивач ОСОБА_1 ; договір поруки 15/Zпор-07-01 від 17.05.2007 року з додатковими договорами, поручителем за яким є ОСОБА_2 , яка не є учасником справи.

Договір між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» від 21 липня 2020 року (а.с.15-17) був укладений в результаті проведення електронного аукціонну, переможцем якого стало ТОВ «Консалт Солюшенс», про що свідчить протокол електронного аукціонну №UA-EA-2020-06-12-000019-b, в якому відзначено про перебування АТ «Дельта Банк» в стані припинення (а.с.21).

Оскільки заборгованість за кредитним договором була стягнута з позивача на користь АТ «Дельта Банк» в судовому порядку, крім того в судовому порядку на підставі оскаржуваного договору про відступлення права вимоги було змінено стягувача у виконавчому провадженні, в результаті чого 19.02.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Носенком С.Б. було винесено постанову ВП №64592785 про арешт майна позивача ОСОБА_1 , в якому стягувачем вказано ТОВ «Консалт Солюшенс» (а.с.96).

Суд першої інстанції обгрунтовано визначив різницю між договором факторингу і договором цесії, які є формами відступлення прав вимоги.

Так, відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Статтею 1079 ЦК України передбачено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом ст. 1048 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.

Виходячи з вимог, передбачених Законом України № 2664-ІІІ від 12 липня 2001 року, з наступними змінами, «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послу» договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги (цесія) та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

Вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу.

Таким чином, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.

Суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

Як було вказано вище, за результатами торгів ПАТ «Дельта Банк» визначив переможця та продав йому майнове право вимоги виконання боржниками зобов`язань за кредитним та забезпечувальними договорами. Предметом спірного договору є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж). Метою укладення цього договору є отримання банком коштів для розрахунку зі своїми кредиторами у процедурі ліквідації ПАТ «Дельта Банк».

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, тому не може бути віднесений до договорів факторингу.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що у даній справі попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії, перебував у процедурі ліквідації та розпродував свої активи з метою розрахунку зі своїми кредиторами.

У зв`язку з чим, ця обставина суттєво відрізняє справу № 906/1174/18 від справ № 909/968/16 (провадження №12-97гс18), №465/646/11 (провадження № 14-222цс18), № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20), в яких Велика Палата Верховного Суду прийняла постанови 11 вересня 2018 року, 31 жовтня 2018 року та 10 листопада 2020 року відповідно.

Такого висновку дійшла Велика Палата у постанові від 16.03.2021 року при розгляді справи №906/1174/18 та відступила від загального правового висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), конкретизувавши цей висновок так, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.

За таких обставин, доводи позивача є необґрунтованими, адже можливо відступити право вимоги до фінансової установи без ліцензії на вчинення операції з валютними цінностями, оскільки ПАТ «Дельта Банк» перебував у стані ліквідації, а ТОВ «Консалт Солюшенс» отримав право вимоги вже по наявній заборгованості та не здійснює нарахування відсотків, пені чи штрафу відповідно до умов кредитного договору та забезпечувальних договорів.

З підстав викладеного, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів також зазначає, що в позовних вимогах ОСОБА_1 , окрім іншого, також ставив питання про визнання недійним договору передачі прав вимоги за договором поруки №15/Zпор-07-01 від 17.05.2007 року, поручителем за яким виступає ОСОБА_2 , яка не є учасником справи і матеріали справи не мають доказів, що вона уповноважила ОСОБА_4 звертатись з даним позовом до суду.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 03 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08.09.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева