Справа № 298/889/22
Номер провадження 2/298/280/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2022 року смт. Великий Березний

Великоберезнянський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді Лютянської М.С.

при секретарі Брітовій Е.А.

за участю представника позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт. Великий Березний цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу ,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що вони з відповідачкою зареєстрували шлюб 19 січня 2008 року. Від шлюбу в них народилось двоє дітей:син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач зазначав, що протягом останніх років сімейні стосунки між ним та відповідачкою поступово погіршувались, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, втрачено почуття любові, що призвело до постійних сварок та , як наслідок, до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Крім того, позивач вказував на те, що на даний час вони з відповідачкою дійшли згоди щодо місяця проживання їхніх неповнолітніх дітей. Так, син ОСОБА_6 буде проживати з відповідачкою, а дочка ОСОБА_7 з ним. Питання про стягнення аліментів у них з відповідачкою не виникає, так як вони кожен окремо беруть на себе зобов`язання утримувати дитину, яку буде проживати з кожним із них. А тому позивач вважає, що їхній шлюб з відповідачкою існує лише формально й подальше збереження сім`ї є неможливим і суперечить його інтересам та намірам. Просить шлюб з відповідачкою розірвати, та після розірвання шлюбу сина ОСОБА_6 залишити проживати з відповідачкою, а доньку ОСОБА_7 з ним.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала вимоги, викладені в позові, просить їх задовольнити з підстав, наведених в ньому.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 вимоги, викладені в заяві позивача , визнала повністю, не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачем та про те , щоб після розірвання шлюбу сина ОСОБА_6 залишити проживати з нею, а доньку ОСОБА_7 з позивачем.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, однак його представник ОСОБА_1 подала до суду заяву про розгляд справи без участі позивача, позов підтримує в повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку.

Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Так, в судовому засіданні встановлено, що між позивачкою та відповідачем був зареєстрований шлюб 19 січня 2008 року, який на даний час існує лише формально, оскільки між подружжям виникла неприязнь один до одного, шлюбні відносини припинені. Від шлюбу у подружжя народилось двоє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За таких обставин подальше спільне проживання подружжя є неможливим.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя ОСОБА_8 і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам спільних дітей, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати.

Приймаючи рішення про задоволення позову й в частині вимоги щодо залишення малолітньої доньки на проживання з батьком, а малолітнього сина з матір`ю, суд керується позицією Верховного Суду, що була висловлена ним у справі №200/952/18 у постанові від 15 січня 2020 року, де Судом, зокрема, зазначено, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Оскільки в даному випадку спір між сторонами з цього приводу відсутній, що встановлено судом на підставі наявних у справі доказів, зокрема, пояснення відповідачки, суд вважає за можливе сина ОСОБА_6 залишити проживати з відповідачкою, а доньку ОСОБА_7 з позивачем.

Нормами ч 1, ч. 2 ст. 161 СК України передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей (ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України.

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Принцип статті 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що випливає як зі змісту статті 141 Сімейного кодексу України, Так зі змісту Конвенції про права дитини, тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, рівно як і батько дитини, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини батьки можуть реалізувати свої права шляхом домовленості між собою щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Враховуючи всі обставини справи в сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дітей, враховуючи вік дитини, приймаючи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, та довідку про доходи позивача, інші обставини, суд вважає, що місцем проживання дітей слід визначити за місцем проживання батька, та матері, що буде відповідати їхнім інтересам та вимогам закону. При цьому визначення місця проживання дитини з батьком або з матір`ю не позбавляє когось із них права виховувати дітей, утримувати їх та спілкуватися з ними, а батько(мати) не повинен чинити матері(батькові) у цьому перешкод.

Отже, за встановлених у судовому засіданні обставин, суд вважає, що позов слід задовольнити.

Керуючись ст.ст.76,81, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, та ст.ст. 112, 161 Сімейного кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Шлюб, зареєстрований між ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстрація місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 19 січня 2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Великоберезнянського районного управління юстиції Закарпатської області за актовим записом №02 розірвати.

Сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити проживати з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на її вихованні та утриманні.

Дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити проживати з батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на його вихованні та утриманні.

Рішення суду може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 06 вересня 2022 року.

Головуюча: Лютянська М.С.