Провадження № 2/752/4757/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 вересня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі: головуючого - судді -Машкевич К.В., за участю секретаря - Гненик К.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розірвання попереднього договору та стягнення коштів,суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом і просить:

-розірвати попередній договір купівлі-продажу квартири від 31 січня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заїзжай К.М. за реєстровим № 72, укладений між нею та відповідачами;

- стягнути солідарно з відповідачів гарантійний платіж у сумі 182 843,00 грн., що є еквівалент 6 700,00 доларів США;

- стягнути з відповідачів неустойку у вигляді штрафу в сумі 136 450,00 грн., що є еквівалент 5 000,00 доларів США;

- Стягнути з відповідачв збитки у вигляді понесених витрат на ремонт квартири в сумі 152 969,04 грн.

Посилається в позові на те, що 31 січня 2020 роу між нею та відповідачами був укладений попередній договір, відповідно до п.1 якого сторони зобов`язалися у строк до 31 липня 2020 року включно укласти договір купівлі - продажу однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить відповідачам на праві власності по Ѕ частині.

Пунктом 2 договору ними було досягнуто згоди з приводу вартості квартири за узгодженою ціною в гривнях, що становитиме еквівалент 29 000 (двадцять дев`ять тисяч) доларів США за курсом Національного банку України на день укладення основного договору.

Крім того, відповідачі зобов`язалися звільнити відчужувану квариру від належних їм речей до підписання основного договору та сплатити комунальні послуги в повному обсязі.

Відповідно до п.3 попереднього договору на підтвердження дійсних намірів укласти договір купівлі - продажу вона передала відповідачам грошові коти у вигляді гарантійного платежу в сумі 124 587 гривень 00 копійок, що є еквівалентом 5 000 доларів США за курсом Національного банку України.

Пунком 4 попереднього договору вони домовилися, що при укладанні основного договору відповідачі повинні повернути їй внесений гарантійний платіж.

В строки та порядку, визначеному попереднім договором, основний договір купівлі - продажу квартири укладений не був, оскільки з`ясувалося, що на спірну квартиру був накладений арешт у зв`язку з наявними борговими зобов`язаннями відповідача ОСОБА_3 .

Протягом 2020-2021 року відповідачі обіцяли вирішити питання з даним арештом та укласти основний договір.

Неодноразово протягом 2020 року відповідачі брали у неї кошти в якості авансу в рахунок оплати квартири, а всього 1 700,00 доларів США, що підтверджується їх розписками.

В вересні 2021 року відповідачі повідомили, що на умовах, викладених у попередньому договорі, вони не бажають укладати основний договір та запропонували придбати квартиру за ціною значно вищою або ж звільнити квартиру.

Відповідно до п.6 попереднього договору у випадку необгрунтованої відмови відповідачів від укладення основного договору, наявності обмежень, обтяжень на відчужувану за основним договором квартиру та іншої перешкоди для укладення основного договору відповідачами повертаються сплачені їм за цим договором сума гарантійного платежу, а також сплачується пеня у розмірі 100 % суми гарантійного платежу.

Таким чином, відповідачі мають сплатити пеню у розмірі 5 00,00 доларів США.

Крім того, з дозволу відповідачів вона зробила ремонт у спірній квартирі, оскільки вона не була придатна для проживання.

Відповідно до їх домовленостей, в разі, якщо основний договір купівлі - продажу укладений не буде, останні повернуть їй грошові кошти, витрачені на ремонт.

На ремонтні роботи та придбання матеріалів нею було витрачено відповідно 2 000 доларів США та 500 доларів США, а також 84 744,04 грн. на придбання будівельних матеріалів.

Вважає, що понесені нею витрати на придбання будівельних матеріалів та вартість робіт та послуг підлягає стягненню з відповідачів солідарно.

З урахуванням цього, просить задовольнити позов.

Ухвалою суду від 21 грудня 2021 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачам копію позовної заяви з додатками.

Відповідачам був наданий строк для надання відзиву.

09 червня 2022 року представник відповідача ОСОБА_2 подав відзив на позов і просить поновити строк для його подачі в зв`язку тим, що в зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, він вимушений був виїхати з постійного місця проживання в безпечний регіон.

Там він був поставлений на військовий облік та заборонено покидати місце перебування, що було перешкодо для своєчасного подання відзиву, оскільки матеріали в справі залишилися за основним місцем проживання.

Зазначає, що відповідач визнає позов частково в розмірі: 124 587,00 грн. - суми отриманого від позивача гарантійного платежу, 40 035,00 грн. (1500 доларів США х 27.29), які позивач сплатив 11 квітня 2020 року та 17 квітня 2020 року в рахунок майбутніх розрахунків за квартиру.

На виконання умов попереднього договору позивач дійсно передала, а вони прийняли від неї гарантійний платіж в сумі 124 587 грн., що еквівалентно 5 000 доларів США за курсоом на день передачі 24.92 грн.

30 вересня 2019 року відповідач ОСОБА_3 надав позивачу згоду на здійснення ремонтно-будівельних робіт у квартирі та у випадку неукладення договору купівлі- продажу квартири зобов`язався повернути позивачу кошти в сумі відповідно до сум, зазначених в чеках та квитанціях.

11 та 17 квітня 2020 року вона отримала від позивача грошові кошти в сумі відповідно 500 доларів США та 1000 доларів США, які вони планували віднести в оплату вартості квартири.

14 квітня 2020 року відповідач ОСОБА_3 отримав від позивача грошові кошти в сумі 200 доларів США в борг та зобов`язувався повернути до 30 грудня 2020 року.

31 жовтня 2020 року відповідачі надали згоду позивачу проживати в квартирі.

Зазначив, що сторони домовилися проводити розрахунки за договором у гривні.

Пунктом 3 Договору сторони зафіксували факт передачі відповідачам 124 587,00 грн.

Пунктом 6 договору сторони встановили, що у випадку неукладення основного договору з вини відповідачів останні повертають позивачу сплачену нею за цим договором суму гарантійного платежу.

Вказаним пунктом, як і договором в цілому не передбачено повернення гарантійного платежу в доларах США.

Заявив про застосування строку позовної давності до вимог позивача в частині стягнення пені, посилаючись на те, що позовна давність в цій частині вимог позивача сплинула 01 серпня 2021року, а позивач звернулася з позовом до суду 09 грудня 2021року.

В частині стягнення 5 458, 00 грн., що еквівалентно 200 доларам США, отриманих відповідачем ОСОБА_3 , зазначив, що вказані кошти за змістом розписки відповідач отримав у борг, а не в рахунок оплати вартості квартири.

Таким чином, ці відносини регулюються іншими нормами ЦК України, а не домовленостями сторін за укладеним попереднім договором.

Що стосується коштів, витрачених на ремонт квартири, зазначив, що згода на відшкодування вартості будівельних робіт відповідачами не надавалася.

Крім того, звернув увагу на те, що розписка про надання такої згоди датована 30 вересня 2019 року, в той час, коли попередній договір був укладений 31 січня 2020 року.

Таким чином ця розписка не видавалася відповідачами внаслідок укладення аопереднього договору, а є самостійним правочином.

З урахуванням цього, частково визнавши позов, просить відмовити в стягненні з відповідачів коштів у сумі 307 640, 00 грн.

20 червня 2022 року позивач подала відповідь на відзив, у якому заперечує проти поновлення строку наподання відзиву в зв`язку з відсутністю доказів приведеним у цій частині обставинам.

Крім того, зазначила, що її право на стягнення коштів за попереднім договором у доларах США відповідає принципу розумності та справедливості та вимогам ст.ст. 524,533 ЦК України.

Щодо строку позовної давності в частині пені зазначила, що вимогу про звільнення квартири вона отримала 28 грудня 2021 року і саме її розцінила як відмову відповідачів від укладення основного договору.

З урахуванням цього вважає, що строк позовної давності в цій частині нею не пропущено.

Зазначила також, що всі розписки про отримання відповідачми від неї коштів видавалися ними в рахунок вартості квартири, яка нею мала бути сплачена при укладенні основного договору і розписка на суму 200 доларів США не є виключенням.

27 червня 2022 року представник відповідача ОСОБА_2 подав заперечення на відповідь на відзив, у яких підтвердив викладені в відзиві обставини та викладену позицію щодо позову.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, -у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Таким чином, будь-які зміни умов попереднього договору можуть бути погоджені сторонами виключно у межах строку дії договору.

Згідно з ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Судом встановлено, що 31 січня 2020 року між сторонами був укладений попередній договір, відповідно до п.1 якого сторони зобов`язалися у строк до 31 липня 2020 року включно укласти договір купівлі - продажу квартири, яка складається з однієї кімнати і розташованої за адресою за адресою : АДРЕСА_1 .

За змістом попереднього договору квартира належить відповідачам на праві власності у рівних частках, а саме по Ѕ частині.

Пунктом 2 договору сторони досягли згоди про продаж квартири за узгодженою ціною в гривнях, що становитиме еквівалент 29 000 доларів США за курсом Національного банку України на день укладання основного договору.

Відповідно до п.3 попереднього договору на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання договору купівлі - продажу позивач передала відповідачам грошові кошти у вигляді гарантійного платежу в сумі 124 587, 00 грн , визначивши цю суму еквіваленком 5 000 доларів США.

Пунком 4 попереднього договору сторони домовилися, що при укладенні основного договору відповідачі повинні повернути позивачу внесений гарантійний платіж.

Судом встановлено, що основний договір у строк, визначений попереднім договором, укладений не був.

Позивач зазначила, що перешкодою для його укладення був арешт на квартиру, накладений органами виконавчої служби.

Вказані обставини відповідачами не спростовуються.

Таким чином, договір купіві-продажу квартири не був укладений з вини відповідачів, які продавців, а тому сплачена позивачем гарантійна сума підлягає стягненню з відповідачів.

Як вбачається з п.3 попереднього договору відповідачі при укладенні попереднього договору діяли спільно, гарантійний платіж у сумі 124 587,00 грн. отримані спільно без визначення розміру кожного з них з урахуванням належної частки в квартирі, а тому суд вважає за необхідне стягнути вказану суму з них солідарно.

З точки зору закону попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів.

Тобто, у попередньому договорі, крім основного зобов`язання, може бути передбачена відповідальність сторін з того чи іншого питання, зокрема за неналежне виконання зобов`язання у виді штрафних санкцій.

Відповідно до ч.3 ст.635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якшо основний договір не укладний протягом строку, встановленог попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

В той же час, припинення зобов`язання за попереднім договором не звільняє сторін від відповідальності, зокрема, передбаченої умовами попереднього договору, за порушення, вчинене під час його дії.

За змістом ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до п.8 попереднього договору зобов`язання по укладенню основного договору припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого цим договором.

Таким чином, в зв`язку з не укладенням сторонами договору купів-іпродажу квартири, укладений між сторонами попередній договір є припиненим.

Звертаючись до суду, позивач зазначила, що після укладення попереднього договору з`ясувалося, що квартира перебуває під арештом.

Вказані обставини відповідачі не заперечували і це ж підтверджується переписою в месендері між ними.

Крім того, з листа позивача від 12 серпня 2020 року вбачається, що вона зверталася до відповідачів з вимогою звільнти квартиру для проживання в ній до укладення основного договору.

/ а.с. 74 - 75; 85 - 90 /

З урахуванням цього суд вважає, що саме відповідачі порушили умови попереднього договору щодо необхідності укладення основного договору у строк до 31 липня 2020 року, а тому вимоги позивача про стягнення пені є обґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу

Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість.

Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки/штрафу, пені/.

Частинами 1 та 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як зазначно вище, попереднім договором строк укладення договору купівлі-продажу квартири сторонами був визначний не пізніше 31 липня 2020 року.

Пунктом 2 попереднього договору сторони узгодили, що продовження терміну дії для укладенняя основного договору, зміни та доповнення, а також розірвання та відмова від цього договору вчиняється сторонами за взаємною згодою, вкладається в письмовій формі та посвічдується приватним нотаріусом Заїзжай К.М.

Зміни до поперднього договору, як це передбачено його умовами, сторонами не вносилися.

Таким чином, про порушення умов попереднього договору та своїх прав позивачу стало відомо 01 серпня 2020 року.

До суду позивач звернулася 14 грудня 2021 року, тобто з пропуском встановленого для стягнення пені строку.

З урахуванням цього та заяви преставника відповідача про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку про відмову в позові в цій частині з підстав пропуску строку позовної давності.

Суд при цьому не приймає до уваги заперечення позивача в частині пропуску строку звернення до суду з вимогою про стягнення пені, оскільки лист про звільнення нею спірної квартири був направлений відповідачами на її адресу після її звернення до суду.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідач ОСОБА_2 11 та 17 квітня 2020 року тримала від позивача в рахунок вартості квартири було отримано відповідно 500 доларів США та 1000 дларів США.

За змістом ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Відповідно до позиції Верховного Суду в справі № 361/8331/18 від 01 жовтня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу, він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання.

Правила ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

З урахуванням цього, отримані відповідачем ОСОБА_2 від позивача кошти в сумі 1 500 доларів США є авансом, які мають бути стягнуті з неї.

Суд при цьому враховує, що статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі № 373/2054/16-ц / провадження № 14-446цс18 / від 16 січня 2019 року, відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Велика Палата прийшла до висновку, що гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Звертаючись до суду позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 отриману як аванс суму в валюті розписи про її отримання.

Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в цій частині та стягнення з відповідача ОСОБА_2 отриманої суми в валюті домовленості.

Що стосується розписки відповідача ОСОБА_3 від 14 квітня 2020 року на 200 доларів США, в ній зазначно, що дану суму коштів відповідач отримав у борг і зобов`язався повернути до 30 грудня 2020 року.

Таким чином, відносини сторін у цій частиі є договором позики, за формою їх оформлення не можуть бути авансом, а тому підстави для їх стягнення як авансу відсутні.

/ а.с. 18 - 20 /

Що стосується стягнення коштів за проведені ремонті роботи в квартирі, суд виходить з наступного.

З розписки відповідача ОСОБА_3 від 30 вересня 2019 року вбачається, що він не заперечує проти проведення ремонту в квартирі.

В разі неукладення договору зобов`язався повернути позивачу грошові кошти в сумі відповідно до сум, зазначених чеках та квитанціях.

Тобто, вказані відносини сторін виникли задовго до укладення попереднього договору і не випливають з його змісту.

При укладенні попереднього договору сторони його пунктом 2 узгодили умови договору, які істотні.

Укладеним між сторонами договором не було передбачено права позивача на проживання в квартирі задовго до укладення попереднього та основного договорів, тим більше права на проведення ремонту квартири.

Заперечуючи проти вимог позивача в цій частині, представник відповідача ОСОБА_2 посилається на те, що така згода даним відповідачем не надавалася.

Крім того, відповідачі не давали згоди на відшкодування вартості будівельних робіт.

Крім того ст. 635 ЦК України регулює відносини сторін з питань укладення основного договору.

За змістом ч.1 даної статті попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Враховуючи викладене, умови попереднього договору, які не включають домовленості сторін щодо ремонту квартири та порядку його відшкодування, умови договору щодо внесення змін до нього, суд вважає, що відносини сторін у цій частині не охоплюються даною нормою закону та попереднім договором, а тому підстави для задоволення вимог позивача в цій частині відстуні.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України во витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:на професійну правничу допомогу;

Таким чином, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що 21 лютого 2022 року між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом Мицько Н.М. укладено Договір про надання правової допомоги.

Додатковою угодою до договору сторони погодили розмір гонорару адвоката в сумі 15 000.00 грн., яка мала бути здійснена шляхом 100% авансування.

Вказана сума відповідачем сплачена, що підтверджується розпискою адвоката.

Статтею 59 Конституції закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до п.п.6, 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 30 Закону передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

З точки зору ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні розміру судових витрат, які підлягають відшкодуванню на користь позивача, суд також виходить з наступного.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду в додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказує на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

В свою чергу, в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 ) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Однак, у постанові від 28 грудня 2020 року в справі №640/18402/19 Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову.

Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката.

У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Верховний Суд зазначив, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням приведеного вище суд у той же час враховує предмет та підстави позову, обсяг заявлених позовних вимог, а також обсяг наданої правової допомоги - підготовка відзиву та заперечень на відповідь на відзив, та час, необхідний для професійного адвоката його виконання.

З урахуванням цього, обсягу задоволених позових вмог, суд приходить до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача Роєнко ЛЯ. 7, 500, 00 грн. витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст.6,15,16, 192, 524, 533, 549, 570, 635, 651, 655 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 124 587, 00 грн. гарантійного платежу.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 908, 00 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 500, 00 доларів США авансу, 4 167, 02 гр. судового збору та 7 500, 00 гр.витрат на правову допомогу.

В решті позову відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: К.В.Машкевич