Ічнянський районний суд Чернігівської області
Провадження № 2/733/9/22
Єдиний унікальний №733/34/21
Рішення
Іменем України

21 вересня 2022 року м.Ічня

Ічнянський районний суд Чернігівської області
у складі: головуючого судді Вовченка А.В.,
при секретарі судового засідання - Мошенець Л.М.
за участю: представника позивача адвоката Сакун І.А.,
представника відповідача ТОВ «Голдпак» - Іщука Я.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Ічня цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Голдпак » про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати,-
В С Т А Н О В И В :
Позивач ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Сакун І.А. , звернувся до суду з позовом в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати незаконним і скасувати наказ № ГП000000468 від 22 липня 2020 року про припинення трудового договору та поновити його на роботі в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Голдпак ; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Голдпак» на його користь середній заробіток, розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати №100, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 08 лютого 1995 рок, за весь час з моменту звільнення по дату поновлення на роботі та судові витрати.
В обґрунтування позову посилається на те, що він з 12 лютого 2020 року працював вантажником в ТОВ «Голдпак» . З 23 липня 2020 року він був призваний ІНФОРМАЦІЯ_1 на строкову службу до лав Збройних Сил України. Напередодні ,21 липня 2020 року ним на ім`я керівника ТОВ «Голдпак» було написано заяву про увільнення від виконання посадових обов`язків згідно ч.2 ст. 39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» та ст.119 КЗпП України. В цей же день дану заяву з долученою копією повістки він віддав інспектору з кадрів ТОВ «Голдпак». З 24 липня 2020 року він зарахований до списків особового складу в/ч НОМЕР_1 . 10 вересня 2020 року між ним та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 було укладено Контракт про проходження громадянином України військової служби у Збройних силах України осіб рядового складу на три роки.
Про те, з моменту призову на строкову військову службу позивач не отримує середнього заробітку від «ТОВ «Голдпак», що гарантований державою. З даного приводу він звертався з листом до ІНФОРМАЦІЯ_2 , де отримав відповідь про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на адресу підприємства ТОВ «Голдпак» було адресовано листи від 22.10.2020 року та від 23.11.2020 року з проханням надати роз`яснення з приводу викладених обставин та виправити ситуацію, проте на жоден лист не надійшла відповідь .
Враховуючи те, що позивача не ознайомлювали з наказом про звільнення, не надсилали повідомлення про необхідність отримання трудової книжки , вважає що законні підстави для його звільнення відсутні.
Крім того, посилаючись на ч.3, 4 ст.119 КЗпП України вказує, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.
Оскільки він був призваний на військову службу у зв`язку з мобілізацією підстав для його звільнення з роботи не було, за ним мало б зберігатися робоче місце та середній заробіток.
Вказує, що йому має бути виплачено середній заробіток за весь час проходження служби. Розрахунок середнього заробітку має здійснюватися відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100.
Представником відповідача ТОВ «Голдпак» - Іщуком Я.С. було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він позов не визнав, вказавши, що позивач з 12 лютого 2020 року по 22 липня 2020 року працював вантажником у ТОВ «Голдпак» та звільнений з посади за власним бажанням на підставі заяви, написаної ним власноручно та поданої 08.07.2020 року .Просить суд в позові відмовити.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, знаходиться на службі в ЗУ України в зоні проведення бойових дій.
В судовому засіданні представник позивача адвокат Сакун І.А. заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просив суд її задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав, просив відмовити в їх задоволенні з підстав наведених у відзиві на позов.
Відповідно до положень ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Згідно зі ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, в тому числі: вільний вибір виду діяльності; правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Працівники реалізують права на працю шляхом укладення трудового договору.
Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч. 1 ст. 21 КЗпП України).
Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши докази по справі приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 наказом (розпорядження) від 12 лютого 2020 року був прийнятий на роботу до ТОВ «Голдпак» вантажником.
Згідно наказу (розпорядження) №ГП000000468 від 22 липня 2020 року позивач ОСОБА_1 був звільнений з посади вантажника ТОВ «Голдпак» на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням.

За клопотанням представника позивача ухвалою Ічнянського районного суду від 03 червня 2021 року по справі була призначена судово- почеркознавча експертиза.

З висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, складеного 05 листопада 2021 року за № 3012/3013/21-24 експертом Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз слідує, що рукописні записи дат «22 липня 2020 р.» та «08.07.2020 р» в заяві ОСОБА_1 про звільнення від 08.07.2020 року, наданих відповідачем, виконані не ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , а іншою особою (т.1 а.с.225-230).

Відповідно до наказу командира в/ч № НОМЕР_1 №167 від 24 липня 2020 року ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу частини.
10 вересня 2020 року позивач ОСОБА_1 уклав з Міністерством оборони України, в особі командира військової частини НОМЕР_2 , Контракт про проходження громадянином України військової служби у Збройних силах України осіб рядового складу на три роки.
Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з п. 3 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин 3 та 4 ст.119 цього Кодексу.
Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Зі змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.
Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» , норми якого кореспондуються з «Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008), види військової служби визначено як: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України Про оборону України , Законом України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію , Законом України Про військовий обов`язок та військову службу , Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей , Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
За змістом ст. 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (ст. 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію ).
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені ст. 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.
Тобто на час дії особливого періоду в Україні та кризової ситуації на позивача поширювались гарантії та пільги, в тому числі збереження місця роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності.
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав.
Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 131 /1449/16-ц; від 14 лютого 2018 року в справі № 727/2187/16-ц; від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц; від 21 лютого2018 року у справі № 211/1546/16-ц; від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17, від 10 жовтня 2018 року у справі № 369/14205/17-ц.
Отже, рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, Президентом України не приймалось.
Рішенням Ради національної безпеки та оборони України Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Таким чином, оскільки позивач уклав контракт під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, то він як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими ст. 39 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу та ч.3 ст. 119 КЗпП України.
Зі змісту ст. 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме під час мобілізації, на особливий період.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі №127/10017/18, яка має враховуватись судом відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
Отже, роботодавець має право звільнити працівника у зв`язку з його призовом на військову службу, крім випадку призову під час мобілізації, на особливий період, коли за таким працівником зберігається місце роботи, посада, компенсується середній заробіток на підприємстві, в якому він працював на час призову. Застереження, закріплене у п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП та у ч.3 ст. 119 цього Кодексу щодо неможливості звільнення працівника, призваного під час мобілізації, на особливий період, не залежить від того, на строкову чи на інший вид військової служби призваний працівник.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Відповідно до частини третьою статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Згідно із статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Вказаний правовий висновок, викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 753/10636/17-ц, від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17, від 05 лютого 2020 року у справі №461/3675/17.
Слід зазначити, що висновок експерта складеного 05 листопада 2021 року за № 3012/3013/21-24 експертом Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, підготовлений на виконання ухвали про призначення судово-почеркознавчої експертизи містить інформацію щодо предмета доказування у цій цивільній справі «чи виконано буквенно-цифрові записи «22 липня 2020 р» та «08.07.2020 р» на оригіналі заяви ОСОБА_1 про звільнення від 08.07.2020 року особисто ОСОБА_1 , або він виконаний іншою особою?»
Вказаний висновок підготовлений особою, яка є атестованим судовим експертом, має вищу освіту другого рівня за ступенем магістра, кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 1.1 «Дослідження почерку та підписів» , стаж експертної роботи з 2014 року, та за спеціальністю 2.1. «Дослідження реквізитів документів», стаж роботи з 2006 року .
Судовий експерт ОСОБА_2 була попереджена про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України.
Враховуючи вищевикладене, суд при ухваленні рішення у цій справі дійшов висновку про визнання висновку експерта складеного 05 листопада 2021 року за № 3012/3013/21-24 експертом Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз як належного та допустимого доказу у цій справі.
На підтвердження обставин справи представник позивача - адвокат Сакун І.А. надала письмові показання свідка ОСОБА_3 , завірені нотаріально, який повідомив про обставини звільнення ОСОБА_1 з роботи.
Оскільки свідок ОСОБА_3 безпосередньо не допитувався в судовому засіданні, не попереджався про кримінальну відповідальність, тому письмові показання останнього суд не бере до уваги та визнає їх неналежними та недопустимими доказами, які не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.
За таких обставин наказ (розпорядження) № ГП000000468 від 22 липня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади вантажника за ст. 38 КЗпП України слід вважати незаконним, а правовим наслідком цього, відповідно до приписів ст. 235 КЗпП України має бути його поновлення на попередній посаді із стягненням на його користь з відповідача середнього заробітку, обрахованого за період з часу звільнення до ухвалення судового рішення.
Згідно довідки відповідача розмір заробітної плати позивача за останні два місяці, що передували звільненню травень- червень 2020 року складає 5090,32грн. та 5000,24 грн. відповідно. Кількість робочих днів - 19 та 20. Середньоденний заробіток складає 258,73 грн (5090,32грн. та 5000,24 грн. : 39 роб. дн. (19+20) (т.1а.с.53).
Період вимушеного прогулу за період з 23 липня 2020 року по 21 вересня 2022 року , тобто по день ухвалення судом рішення , становить 549 робочих днів.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 142042,77 грн. (258,73 грн х 549 дн.).
Згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ "Голдпак" є юридичною особою (ідентифікаційний код юридичної особи 40371245).
До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать: витрати на професійну правничу допомогу.
Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат по справі, суд вважає, що дана вимога підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Як вказано в Постанові Верховного суду від 17.10.2018 року №301/1894/17, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Згідно з положеннями ст. 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать і консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво в судах тощо.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
В матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги від 01 грудня 2020 року, ордер, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, додаткова угода до договору від 01.12.2020 року, акт приймання-передачі виконаних робіт від 20.12.2021 року, квитанція на суму 8000,00грн. Загальна сума коштів за надання послуг складає 8000,00 грн.
З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, підлягають задоволенню в повному обсязі.
За правилами п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи про поновлення його на роботі у всіх судових інстанціях, що повністю узгоджується з Постановою Верховного Суду України від 08 лютого 2022 року у цивільній справі за №733/12623/19.
В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з урахуванням звільнення позивача від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за дві вимоги - немайнового та майнового характеру (поновлення на роботі та стягнення заробітної плати).
Відповідно до задоволених позовних вимог з ТОВ "Голдпак" на користь держави підлягає стягненню 992,40 грн. судового збору за вимогу про поновлення на роботі та 1420,43грн. за вимогу про стягнення середньої заробітної плати.

Також у зв`язку з проведенням судово-почеркознавчої експертизи позивачем була оплачена її вартість в розмірі 3432,20 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актом здачі-приймання висновку експерта № 3012/3013/21-24(т.1 а.с.230) та квитанцією № 99 від 24 червня 2021 року ( т.2 а.с.211).

Пункт 2 та 4 частини 1 статті 430 ЦПК України вказує на те, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Відповідно рішення щодо стягнення заробітної плати за один місяць та поновлення на роботі позивача підлягає негайному виконанню.
Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 351, 352, 354, 355, 430 ЦПК України і на підставі ст.ст.15, 16, 20 ЦК України, ст.ст.36, 47, 115, 116, 117, 233, 235 КЗпП України, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» , Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Законом України «Про оплату праці» , Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, суд,-
У Х В А Л И В :
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Голдпак» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задовольнити.
Поновити ОСОБА_1 на посаді вантажника Товариства з обмеженою відповідальністю «Голдпак» з 23 липня 2020 року.
Стягнути з ТОВ «Голдпак» (бульвар Академіка Вернадського,36 м.Київ,03142 , ЄРДПОУ - НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_4 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 142 042,77 грн.(сто сорок дві тисячі сорок дві гривні) 77 копійок з подальшим відрахуванням з вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів.
Стягнути з Тов «Голдпак» на користь ОСОБА_1 3432,20 грн. витрат за проведення експертизи та витрат на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 8000 ( вісім тисяч) гривень, а всього 11 432,20 (одинадцять тисяч чотириста тридцять дві ) гривні 20 копійок.
Стягнути з ТОВ «Голдпак» (бульвар Академіка Вернадського,36 м.Київ,03142 , ЄРДПОУ - НОМЕР_3 ) на користь держави судовий збір у розмірі 2412,83 (дві тисячі чотириста дванадцять) гривень 83 копійки за розгляд справи у суді першої інстанції.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.
Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Сторони у справі:
Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .
Представник позивача: ОСОБА_4 , свідоцтво про заняття адвокатською діяльністю серії ЧН №000489.
Відповідач: ТОВ «Голдпак» , бульвар Академіка Вернадського,36 м.Київ,03142 , ЄРДПОУ - 40371245).
Представник відповідача ТОВ «Голдпак» - Іщук Ярослав Сергійович.
Повне судове рішення складено 30 вересня 2022 року.

Суддя А. В. Вовченко