Провадження № 2/369/831/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2022 м. Київ

29 червня 2022 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючої судді Ковальчук Л.М.,

при секретарі Мінєєвій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю,

В С Т А Н О В И В:

09.11.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що з 17 вересня 2004 року вони з відповідачем перебували у шлюбі. 17.01.2008 року позивач продав квартиру, яка була у його особистій приватній власності (разом зі своєю матір`ю та сестрою в рівних частинах). Доказами вищезазначеного є оголошення з сайту Авізо за 04.01.2008 року про продаж квартири та Договір купівлі-продажу квартири від 17.01.2008 року, а вартість продажу становила 135 000 доларів США. Від продажу цієї квартири мама та сестра позивача свої частки коштів по 45 000,00 доларів США позичили особисто позивачу. Згодом позивач уклав інвестиційний договір та вклав усі свої особисті кошти від його (та кошти його сім`ї) проданої квартири у будівництво житла, а саме квартири, що розташована у АДРЕСА_1 ). Після завершення будівництва на підставі інвестиційного договору Петрівська сільська рада 08.09.2009 року видала на ім`я позивача свідоцтво про право власності на квартиру. В подальшому за ті ж самі кошти відповідача у спірній квартирі відбувся ремонт та було придбано меблі та інше устаткування.

Позивач просив визнати квартиру АДРЕСА_2 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 у розмірі 1/1 частині (100 %).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.11.2020 року цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.01.2021 року провадження в справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 23.03.2021 року.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.03.2021 року позовну заяву було залишено без руху.

17.03.2021 року відповідач ОСОБА_2 надала до суду відзив на позовну заяву. У відзиві зазначала, що спірну квартиру АДРЕСА_2 , було придбано сторонами у період перебування у шлюбі. Відповідачка на даний час не має доступу до спірної квартири. Вважає, що копії Договорів поворотної фінансової безвідсоткової позики взагалі не укладалися та є підробленими, або укладеними зацікавленими особами лише у 2020 році з метою введення суду в оману. Відповідач повідомила про те, що в Святошинському районному суді м. Києва вже розглядається справа № 759/14535/20 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Відповідачка просила відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

24.03.2021 року відповідачка ОСОБА_2 надала до суду клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з розглядом у Святошинському районному суді м. Києва справи № 759/14535/20 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

07.04.2021 року представником позивача ОСОБА_3 до суду надана заява про усунення недоліків позовної заяви.

30.06.2021 року відповідачем ОСОБА_2 до суду надане клопотання про закриття провадження у справі, як такого, що позов поданий з приводу спору між тими самими сторонами та про той самий предмет, із тих самих підстав.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.07.2021 року у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про залишення позову без розгляду відмовлено.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.07.2021 року підготовче провадження в справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 12.10.2021 року .

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав позов та просив його задовольнити з підстав, наведених у ньому.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на доводи, наведені у відзиві, що міститься у матеріалах справи.

Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги, заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Судом встановлено, що згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва ЄУН 759/12685/19 від 05.09.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 17 вересня 2004 року зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис 996. Зазначеним рішення 05.09.2019 року шлюб розірвано. Дата набуття законної сили рішенням 05.10.2019 року.

Під час шлюбу 24 січня 2008 року ОСОБА_1 уклав з товариством з обмеженою відповідальністю «Екобуд» (Забудовник) договір про участь у будівництві об`єкту нерухомості №2-П/120. ОСОБА_1 зобов`язався виконувати обов`язки, покладені на нього Інформацією та цим Договором, а Забудовник по закінченню будівництва передати у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_3 .

Відповідно до акту № 120 прийому-передачі об`єкта нерухомого майна до договору про участь у будівництві об`єкту нерухомості, складеного від 25 серпня 2009 року, відповідачу була передана квартира АДРЕСА_2 . Пунктом 3 зазначеного акту передбачена вартість майнових прав на квартиру, яка становить 308 538,00 грн..

28 липня 2009 р. рішенням виконавчого комітету Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області вирішено визнати та оформити право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23818463, наданого від 10.09.2009 року Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», квартира АДРЕСА_2 , зареєстрована з 10 вересня 2009 року за ОСОБА_1 у розмірі 1/1 частки.

У позовній заяві позивач зазначив, що кошти на придбання квартири АДРЕСА_2 , яку було придбано ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , були вилучені ним з продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , та яка перебувала у його особистій приватній власності та у власності його сестри і матері (по 1/3 частини кожному). А отже, вважав, що квартира, куплена ним за 160 000 доларів США, є особистою приватною власністю ОСОБА_1 ..

Однак, суд не погоджується з твердженням позивача ОСОБА_1 щодо розміру вилучених з продажу квартири коштів, співмірності коштів, отриманих та витрачених на придбання нової квартири, з наступних підстав.

Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , від 17 січня 2008 року, цей договір нотаріально посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною Оленою Вікторівною та зареєстровано в реєстрі за № 1-202. Згідно пункту 2.1 вказаного договору продаж квартири за домовленістю сторін, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , вчинено за 10 500 грн. Пункт 4.1 договору зазначає, що вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину, що укладається сторонами їм, роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не містить характеру мнимої та удаваної угоди.

З огляду на вищевикладене, враховуючи презумпцію дійсності договору, суд вважає недоведеним твердження відповідача про продаж квартири за 160 000 доларів США. Копія роздруківки сайту авіза про продаж квартири на бульварі АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 -єт пан. Буд. 57.3/40.8/7 кв.м. за 160 000 доларів США, також не є належним підтвердженням того, що квартира була продана за суму, що відмінна від суми, зазначеної в договорі купівлі-продажу квартири від 17 січня 2008 року.

Оцінюючи договір поворотної фінансової безвідсоткової позики від 17 січня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та договір поворотної фінансової безвідсоткової позики від 17 січня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , в межах позовних вимог, не вирішуючи питання недійсності, неукладеності договору, не вирішуючи питання стягнення заборгованості за вказаними договорами, суд вважає, що такі договори не містять підтвердження передачі грошових коштів відповідачеві на його особисті потреби.

Окрім того, відповідно до Довідки до Договору про участь у будівництві об`єкту нерухомості № 2-П/120 від 24 січня 2008 року, укладеної 25 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Екобуд», ОСОБА_1 оплатив 100 відсотків вартості пакету цінних паперів Лоту, передбаченому у п. 3.2. Договору.

Згідно з Довідки до Договору № К-15/01/07/2-177 купівлі-продажу цінних паперів від 24 січня 2008 року, укладеної від 25 серпня 2009 року, виконуючи умови п.3.1. Договору ОСОБА_1 перерахував на рахунок ТОВ «Компанія з управліннями активами «Інвестиційний альянс» суму у розмірі 520 375,23 грн., що складає 100 відсотків вартості пакету цінних паперів Лоту.

Акт № 120 про пред`явлення пакета облігацій до погашення по Договору про участь у будівництві об`єкту нерухомості № 2-П/120 від 24 січня 2008 року свідчить про те, що ОСОБА_1 передав, а ТОВ «Екобуд» прийняв до погашення 7 320 шт. облігацій підприємства, яка склала 308 538,00 грн. та була погашена 25 серпня 2009 року.

Вищезазначені довідки дають можливість встановити, що ОСОБА_1 було перераховано відповідно до дати укладення довідок 25 серпня 2009 року 520 375,23 грн. за придбання квартири АДРЕСА_2 , однак за квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , позивачем було отримано 3 500,00 грн. (оскільки відповідно до Договору купівлі-продажу від 17 січня 2008 року та пункту 2.1. Договору ОСОБА_1 належала 1/3 частка квартири, а загальна сума вилучена з її продажу становила 10 500,00 грн.).

Зазначене вище доводить не співмірність отриманого доходу (коштів, яких би не вистачило на придбання іншої квартири) та витрачених коштів на придбання спірної квартири.

За викладених обставин судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , набута сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільного майна подружжя відповідачем жодним чином не спростована, а тому вказане майно є спільним сумісним майном подружжя.

Зазначене вище підтверджене рішенням Святошинського районного суду м. Києва ЄУН 759/12685/19 від 05.09.2019 року за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, яким позов задоволено та визнано за сторонами в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ст. 57 СК України Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ст. 60 СК України Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 СК України Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 СК України Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 68 СК України Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ст. 69 СК України Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно ст. 71 СК України Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно Постанови Пленуму ВСУ N 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вказано:

П. 19 Вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте, розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, вже не діє.

П. 22 Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П. 23 Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

П. 24 До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

П. 25 Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК (2947-14) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК (435-15), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

П. 30 Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК (2947-14). При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК (2947-14) в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

В ст. 368 ЦК України вказано, що Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 369 ЦК України Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

За ст. 372 ЦК України Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що у ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і в ст. 368 ЦК України. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК та ст.372 ЦК України. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, враховуючи те, що судом не було встановлено обґрунтованості позовних вимог, суд дійшов висновку про необхідність відмови у заявлених позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст.60, 69, 70, 57, 65 Сімейного кодексу України, ст. ст. 104, 204, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю,- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_7 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_8 .

Суддя Л.М.Ковальчук