Справа № 344/2714/20
Провадження № 22-ц/4808/22/22
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Петріва Д.Б,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву адвоката Парфана Тараса Дмитровича, який діє від імені ОСОБА_1 , про відмову від позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, за апеляційною скаргою адвоката Парфана Тараса Дмитровича, який діє від імені ОСОБА_1 ,на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Татаріновою О.А. 18 жовтня 2021 року,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.

В обґрунтування позову посилалась на те, що у 1959 році ОСОБА_3 (батько сторін) згідно придбав на підставі договору купівлі-продажу житловий дерев`яний будинок за адресою АДРЕСА_1 , а у 1967 році провів капітальний ремонт вказаного будинку, згодом -прибудову, внаслідок чого на 20 листопада 1992 року загальна площа будинку склала 100,9 м.кв., житлова - 43,8 м.кв. Житловий будинок разом з господарськими спорудами знаходився на земельній ділянці площею 0,1771 га.

Після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1 члени його сім`ї (дружина та троє дітей) отримали право на спадщину за законом на майно спадкодавця, в тому числі на частку в розмірі 4/8 (кожен спадкоємець отримав 1/8 частку) вищевказаного домоволодіння. На час смерті батька у спірному житловому будинку фактично проживала тільки сім`я позивача, яка у 1989 році вийшла заміж за ОСОБА_4 і змінила прізвище на « ОСОБА_5 ». Відповідач оселилась у АДРЕСА_2 за допомогою батьків збудувала житловий будинок (рік побудови 1990), в якому з 1990 року проживали також батько та матір.

Зважаючи на те, що будинок в якому проживала позивач з сім`єю потребував ремонту та реконструкції, ще за життя батько звернувся до Івано-Франківського міськвиконкому із заявою про дозвіл на реконструкцію господарського блоку і добудову житлових кімнат. 20 травня 1992 року рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №178 такий дозвіл надано.

20 листопада 1992 року Івано-Франківським бюро технічної інвентаризації проведено обстеження житлового будинку по АДРЕСА_1 і видано довідку №2284 про належність, технічний стан житлового будинку і земельної ділянки, з якої вбачається, що житловий будинок зареєстрований на праві приватної власності за батьком, який помер, а користувачами є ОСОБА_6 (матір позивача) та позивач. Загальна площа будинку складає 100,9 м.кв., в тому числі житлова 43,8 м.кв. Відсоток зносу будинку склав 55%. В такому технічному стані будинок перебував на момент відкриття спадщини.

18.01.1994 року відповідач ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого стала власником 1/8 частини даного домоволодіння, яке складалося з житлового дерев`яного будинку житловою площею 43,8 кв.м. та господарських приміщень.

20.07.2004 року ОСОБА_6 (матір сторін у справі) отримала свідоцтво про право власності на 4/8 частини домоволодіння і свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 його частину. Після смерті матері ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) відповідач ОСОБА_2 03.02.2006 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого стала власником 5/8 житлового дерев`яного будинку (житловою площею 44,1 кв.м) з відповідною частиною господарських будівель та споруд, які належали ОСОБА_6 . Вартість спадкового майна склала 19715 грн.

В той же день відповідно до договору про розподіл спадкового майна ОСОБА_2 стала власником 1/8 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд вартістю 3943 грн.

Таким чином на лютий 2006 року власниками домоволодіння по АДРЕСА_1 вартістю 31544 грн. стали відповідач ОСОБА_2 (7/8 часток вартістю 27601 грн.) і позивач (1/8 частка вартістю 3943 грн.), яка фактично прийняла спадщину, однак не оформила правовстановлюючі документи.

Зважаючи на критичний стан будинку, а також згоду батька (до настання смерті), матері, брата та сестри, з метою поліпшення житлових умов сім`я позивача власним коштом впродовж 1992-2011 років провела капітальний ремонт та добудову даного будинку і реконструкцію, внаслідок чого його вартість збільшилася з 31544 грн. (станом на лютий 2006 року) до 562426 грн. (станом на листопад 2011 року).

28 листопада 2011 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис за №1256 про те, що ОСОБА_2 є власником 7/8 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 загальною вартістю 562426 грн. Вказаний запис внесено на підставі правовстановлюючих документів та технічного паспорта на садибний будинок, виготовленого ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» за результатом інвентаризації, проведеної на замовлення ОСОБА_2

06 листопада 2019 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого вона є власником 1/8 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Однак, незважаючи на те, що вона власним коштом здійснила поліпшення домогосподарства, у якому вона з сім`єю проживає, та провела добудову житлового будинку на загальну суму 530882 грн., що призвело до збільшення вартості домоволодіння з 31544 грн. до 562426 грн., розмір її частки в домоволодінні згідно даних Державного реєстру прав на нерухоме майно складає 70303,25 грн.

Позивач стверджує, що оскільки її батьком як власником домогосподарства було отримано дозвіл міськвиконкому на добудову будинку, а добудова, капітальний ремонт і реконструкція проведені нею зі згоди всіх співвласників будинку і істотно збільшили вартість домоволодіння, є підстави для застосування положення частини третьої статті 357 ЦК України щодо збільшення її частки у даному домоволодінні.

Зазначала, що надання згоди співвласниками на невід`ємні поліпшення і встановлення порядку використання спільного майна можуть підтвердити свідки.

Розраховуючи розмір її частки, вказала, що на лютий 2006 року, коли ОСОБА_2 набуто 6/8 частин домоволодіння і вона стала власником 7/8 часток домоволодіння, вартість його склала 31544 грн., що відображено у свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 03.02.2006 року. Вартість 1/8 - 3943 грн. Таким чином, вартість частки позивача у домоволодінні становила 3943 грн., а вартість частки відповідача 27601 грн.

Зазначила, що зважаючи на зроблені нею власним коштом невід`ємні поліпшення на суму 530882 грн., її частка підлягає збільшенню відповідно до вартості вказаних поліпшень, тобто до 951/1000 домоволодіння (534825 грн. (вартість поліпшень + 3943 грн. (вартість 1/8)/562426 грн. (вартість домоволодіння в цілому на сьогодні), а частка відповідача має складати 49/1000 домоволодіння (27601 грн. (вартість домоволодіння на лютий 2006 року/562426 грн. (вартість домоволодіння в цілому на сьогодні).

Посилаючись на зазначене, просила визнати за нею право власності на 951/1000 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за відповідачем ОСОБА_2 право власності на 49/1000 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, за вказаною адресою.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 жовтня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності відмовлено.

Дане рішення суд першої інстанції мотивував тим, що позивач як співвласник спірного житлового будинку всупереч вимогам ст. 357 ЦК України перед проведенням відповідних робіт з метою збільшення частки співвласника у праві спільної часткової власності не отримала згоду іншого співвласника житлового будинку, тобто відповідача. Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, в даному випадку добудова житлового будинку, а тому не змінює розмір часток згідно з нормами статей 356, 357 ЦК України.

Не погоджуючись із вказаним рішенням представник ОСОБА_1 адвокат Парфан Тарас Дмитрович подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим.

Зазначає, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок, що спірне майно є самовільним будівництвом, а реконструкцію і добудову будинку позивач здійснювала без дозволу влади.

Вказує також, що згода решти учасників спільної власності була, оскільки капітальний ремонт існуючого приміщення житлового будинку і добудова житлових кімнат були розпочаті за життя матері позивача, якій належало 5/8 житлового будинку, за її згодою та згодою відповідача і брата позивача ОСОБА_7 . На той час був встановлений порядок використання спільного майна, який полягав у тому, що в будинку проживає позивач з сім`єю і проводить капітальний ремонт і добудову.

Зазначає, що суд, всупереч вимогам ст. 265 ЦПК України, не навів мотивів відхилення пояснень свідків щодо виконання позивачем і членами її сім`ї будівельних робіт і надання згоди всіма співвласниками на реконструкцію і добудову житлового будинку.

Вказує, що суд не надав оцінку нотаріально посвідченим письмовим заявам осіб, які виконували будівельні роботи на замовлення позивача та її чоловіка.

Стверджує, що факт проведення капітального ремонту і виконання добудови будинку також не заперечується відповідачем, яка в письмових поясненнях і в усних виступах в судовому засіданні зазначала, що за життя матері проводилися ремонт і добудова ванної кімнати, однак після смерті матері у неї з позивачем різко погіршилися відносини. При цьому стверджуючи, що після смерті матері не давала дозволу на покращення спільної власності, знаючи, що позивач продовжує розпочатий до її смерті ремонт та добудову, відповідач не зверталася за захистом своїх порушених прав. Натомість, володіючи часткою 7/8 батьківського будинку вчиняла дії для заволодіння майном, створеним в результаті поліпшення. Така позиція відповідача, на думку апелянта, є суперечливою і ставить під сумнів чесність її намірів та добросовісність поведінки.

Вказує, що інвестуючи в об`єкт спільної власності, позивач мала правомірні очікування, що відповідач дотримає надану за життя матері згоду на покращення житлового будинку.

Проведення ремонту позивачем в 90-х та в 2000-х роках підтверджується товарними та фіскальними чеками, специфікаціями і накладними, а також письмовими заяви осіб, що здійснювали такі роботи. Натомість відповідач не надала жодних доказів на підтвердження здійснення нею та членами її сім`ї власним коштом будівельних та ремонтних робіт у спірному будинку.

Із зазначених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідачів не надходив.

11 травня 2022 року на електронну адресу Івано-Франківського апеляційного суду надійшла підписана електронним підписом заява про відмову від позову та закриття провадження у справі, подана адвокатом Парфаном Тарасом Дмитровичем, який діє від імені ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 подала заяву, у якій просить проводити судове засідання у її відсутності, стосовно вирішення заяви представника позивача про відмову від позову покладається на розсуд суду.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомили, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів приходить до висновку, що заява про відмову від позову та закриття провадження у справі, подана адвокатом Парфаном Тарасом Дмитровичем, який діє від імені ОСОБА_1 , підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч.ч. 1-3, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно положень ст. 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову відповідають вимогам ст. 206 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Пунктом 3 частини 1 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині.

Як вбачається з поданої представником позивача заяви від 11.05.2022 року, така відповідає вимогам ст. 206 ЦПК України. Адвокат Парфан Т.Д. у даній заяві вказує, що позивач вирішила скористатися наданим їй законом правом та відмовитись від позову, ним роз`яснено позивачу наслідки відмови від позову, передбачені ч. 2 ст. 256 ЦПК України.

31 жовтня 2018 року між позивачем та адвокатом Парфаном Т.Д. укладено договір про надання правової допомоги. Пунктом 1.2 вказаного договору адвокату надано право підписувати і подавати позов та повністю чи частково відмовлятися від позову.

Інтереси позивача ОСОБА_1 у цій справі адвокат Парфан Т.Д. представляє на підставі ордеру на надання правової допомоги (т. 1, а.с. 215), який не містить обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій.

З урахуванням того, що адвокат Парфан Т.Д., який діє від імені ОСОБА_1 , відмовився від позову, маючи повноваження на вчинення цієї процесуальної дії, усвідомлюючи її наслідки, та свідомо, вільно, бажаючи настання таких, просить провадження у справі закрити, про що зазначає у поданій заяві, підстав для неприйняття відмови від позову судом апеляційної інстанції не встановлено.

Суд вважає, що відмову від позову належить прийняти, у зв`язку з чим оскаржене судове рішення необхідно визнати нечинним, провадження у справі закрити.

Керуючись ст.ст. 206, 373, 381-384, 377, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Заяву адвоката Парфана Тараса Дмитровича, який діє від імені ОСОБА_1 , про відмову від позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити.

Прийняти відмову адвоката Парфана Тараса Дмитровича, який діє від імені ОСОБА_1 , від позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Визнати нечиннимрішення Івано-Франківського міського суду від 18 жовтня 2021 року.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності закрити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 13 травня 2022 року.