ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1090/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/4475/13-ц Категорія: 304090100 Гудзенко В.Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Нерушак Л.В., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 червня 2022 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі ТВБВ № 10023/0349 1-а типу філії - Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі ТВБВ № 10023/0349 1-а типу філії - Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк», треті особи: Уманська міська державна нотаріальна контора, орган опіки та піклування Уманської міської ради, ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2013 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 05.12.2006 між АТ «Державний Ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 9542, відповідно до якого Банк зобов`язується надати кредит в сумі 46500 дол. США, а позичальник зобов`язувався отримати, належним чином використовувати та повернути кредит, сплативши проценти за користування кредитом в розмірі 13 % річних, комісійні винагороди та платежі, на умовах та в строки визначені договором. В якості забезпечення виконання зобов`язань по зазначеному кредитному договорі, позивач і відповідач уклали між собою договір іпотеки № 9542 від 05.12.2006, зареєстрований в реєстрі за № 1-4300 і посвідчений завідувачем Уманської держнотконтори Копиловим В.І. Предметом іпотеки є трикімнатна квартира в дев`ятиповерховому житловому будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 і належить відповідачу на підставі Договору купівлі-продажу від 13.05.2005. Вартість предмета іпотеки згідно Звіту про незалежну оцінку майна від 23.11.2006, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Уманський центр оцінювачів» становить 335800 грн. За період обслуговування кредиту з ОСОБА_1 були укладені додаткові угоди: до договору відновлюваної кредитної лінії № 9542 від 05.12.2006: 26.08.2008 Додаткова угода № 1, в зв`язку із підвищенням процентної ставки за користування кредитними коштами до 14,5 % річних; 08.07.2010 Додаткова угода № 2 в зв`язку з визначенням розміру, порядку погашення кредиту та строку; 05.01.2011 Додаткова угода № 3, в зв`язку з визначенням остаточного терміну повернення кредиту та процентів. До іпотечного Договору № 9542 від 05.12.2006: 26.08.2008 Додаткова угода № 1, в зв`язку з підвищенням процентної ставки за користування кредитними коштами до 14,5 % річних на умовах зазначених у Договорі відновлювальної кредитної лінії; 09.07.2010 Додаткова угода № 2, в зв`язку з внесенням змін до «Абзацу 2. Зобов`язання» розділу «Терміни та їх тлумачення», які викладені в такій редакції сплатити Іпотекодержателю проценти за користування кредитом у розмірі 14,5 %, а також здійснити повне погашення до 04.12.2014, нотаріально посвідчена; 05.01.2011 Додаткова угода № 3, в зв`язку з внесенням змін до абзацу 1-2 визначення строки «Строки платежу» розділу «Терміни та їх тлумачення», які викладені в такій редакції: здійснити повне погашення кредиту до 04.12.2014, а також сплачувати частину фактичної суми Кредиту та проценти за користування Кредитом щомісячно не пізніше останнього робочого дня наступного за звітним з дати підписання додаткової угоди. Починаючи з 03.12.2012 відповідач перестав в повному обсязі виконувати взяті на себе обов`язки. За період з грудня 2012 по липень 2013 позичальником сплачено лише 299 дол. США. В зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань по Договору відновлювальної кредитної лінії № 9542 та іпотечного договору № 9542, відповідачу було надіслано повідомлення 05.12.2012 за № 26/33, лист-претензію від 20.12.2012 за № 26/34 та лист від 31.01.2013 за № 134 з вимогою погасити весь борг, на що відповідач не відреагував. Станом на 15.07.2013 заборгованість за кредитом становить 10483,85 дол. США (83797,393 грн.) з них: 6400 дол. США (51155,20 грн.) поточний кредит; 3160 дол. США (25257,88 грн.) прострочений кредит; 627 дол. США (5018,17 грн.) прострочені відсотки; 113,94 дол. США (910,72 грн.) нараховані та не сплачені відсотки; 182,09 дол. США (1455,42 грн.) нарахована пеня за несвоєчасну сплату кредиту та відсотки. Тому, позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10023/0349 1-а типу філії Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк», р/р НОМЕР_1 , МФО 354507, Код шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 05.12.2006 за № 9542, а саме на нерухоме майно: трикімнатну квартиру в дев`ятиповерховому житловому будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу на підставі Договору купівлі - продажу від 13.05.2005, ВСА № 962296, зареєстрованого в реєстрі за № 2057 з метою погашення заборгованості за кредитним договором № 9542 від 05.12.2006, шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початковою ціною реалізації предмета іпотеки 335800 грн., що визначена на підставі Звіту про незалежну оцінку майна від 23.11.2006, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Уманський центр оцінювачів» та стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10023/0349 1-а типу філії Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк», р/р НОМЕР_1 , МФО 354507, Код судові витрати в сумі 837,97 грн.

Банк неодноразово змінював позовні вимоги в частині визначення розміру заборгованості та 22.08.2019 надіслав на адресу заяву з остаточними позовними вимогами. У заяві вказано, що станом на 09.08.2019 сума заборгованості ОСОБА_1 становить 17326 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 438634,74 грн.

09.09.2013 на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява від ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10023/0349 1-а типу філії Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк», про визнання договору іпотеки недійсним. У зустрічному позові позивач посилається на те, що 05 грудня 2006 року між AT «Державний ощадний банк України» та ним було укладено договір кредитування і він отримав кредит в сумі 46500 дол. США. Строк дії договору закінчувався 5 грудня 2011 року, тобто до цього часу він зобов`язувався погасити кредит в повному обсязі, але в період кредитування банком була підвищена процентна ставка, тому до договору були внесені доповнення і строк погашення кредиту продовжений до 4 грудня 2014 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання по зазначеному кредитному договору, було укладено договір іпотеки № 9542 від 5 грудня 2006 року, посвідчений нотаріусом Уманської державної нотаріальної контори, предметом якого є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_2 . Так як з часу укладання угоди змінився курс долара до гривні, підвищено процентну ставку, сталася світова економічна криза, змінився його майновий стан в сторону погіршення, тому сплачувати кредит в повному обсязі щомісячно він не мав змоги. Вказує, що виплачує кредит систематично, але не в тому обсязі, як зазначено в договорі, строк погашення кредиту ще не закінчився, тому пред`явлений позов не визнає і вважає, що підстав для його задоволення не має, так він має можливість погасити кредит до грудня 2014 року. При отриманні позову від банку він виявив, що договір іпотеки було укладено з порушенням діючого законодавства і є всі підстави визнати його недійсним. Договір іпотеки був укладений з порушенням вимог ст. 6 Закону України „Про іпотеку", оскільки майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю з ОСОБА_2 , так як квартира придбана в період шлюбу. Згоди на передачу квартири в іпотеку дружина не давала. Станом на 09.09.2013 в спірній квартири проживає малолітній син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та іншого житла він не має, тому будуть порушені права дитини. Відповідно до ст.12 Закону України „Про іпотеку" у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Такої вимоги він від банку не отримував і його не попереджали про дострокове погашення всієї суми кредиту, від виконання зобов`язання він не ухиляється, тому підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки банк не має.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір іпотеки №9542 від 5 грудня 2006 року, укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за № 1-4299 та додаткову угоду до іпотечного договору №2 від 09 липня 2010 року посвідчену державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, зареєстровану в реєстрі №1-860; зобов`язати державного нотаріуса Уманської міської державної нотаріальної контори, виключити із реєстру іпотеки і заборону на відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку, а саме трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 .

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 червня 2022 року позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме трикімнатну квартиру в дев`ятиповерховому житловому будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу на підставі Договору купівлі- продажу від 13.05.2005, ВСА № 962296, зареєстрованого в реєстрі за № 2057 з метою погашення заборгованості за кредитним договором № 9542 від 05.12.2006, розмір якої станом на 09.08.2019 становить 17326 дол.США, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною предмету іпотеки для його подальшої реалізації встановленому на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі ТВБВ № 10023/0349 1-а типу філії Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк» витрати по оплаті судового збору в розмірі 2443,71 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі ТВБВ № 10023/0349 1-а типу філії Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк», треті особи: Уманська міська державна нотаріальна контора, орган опіки та піклування Уманської міської ради, ОСОБА_2 , про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_4 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , а договір іпотеки укладено 2006 року. Позивачем за зустрічним позовом не було надано доказів того, що дитина проживає та/або зареєстрована у квартирі, що перебуває в іпотеці за адресою: АДРЕСА_1 . У заяві наданій Уманській міській держнотконторі 09 липня 2010 року ОСОБА_2 дала згоду на укладення додаткового договору до договору іпотеки, посвідченого Уманською держнотконторою 05 грудня 2006 року за р.№1-4299, її чоловіком ОСОБА_1 та зазначено, що з умовами додаткового договору згідна. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті наведених норм цивільного законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку, що при укладанні договору іпотеки між сторонами були дотримані всі передбачені діючим законодавством істотні умови договору, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми договору. Окрім того, на момент укладення спірного договору всі його сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи, були попереджені про зміну обсягу зобов`язань, та виявили відносно таких свою згоду, а тому заявлені вимоги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Щодо позовних вимог банку, то суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до аналізу зазначених норм права та роз`яснень, наведених у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», звернення стягнення на предмет іпотеки є можливим у разі невиконання боржником зобов`язання.

Відповідач ОСОБА_1 несвоєчасно і не в повному обсязі виконував взяті на себе грошові зобов`язання, що стало підставою для вимоги банку щодо дострокового повернення непогашеного кредиту за кредитним договором.

Обов`язок доведення факту того, що на теперішній час вартість предмета іпотеки змінилася у бік її збільшення, лежить на відповідачеві, проте він на протязі тривалого часу розгляду справи так і не надав суду відповідних доказів, як то висновку про більшу ринкову вартість предмета іпотеки, так само як і не погасив прострочену заборгованість за кредитним договором.

Оцінюючи обставини справи у їх сукупності, суд дійшов до переконання, що внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо сплати кредиту позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки боржником ОСОБА_1 не були виконані зобов`язання за кредитним договором, а вибір способу захисту порушеного права належить позивачу чи то шляхом стягнення заборгованості за кредитом, чи шляхом звернення на предмет іпотеки.

Щодо заявленого застосування строку позовної давності, то суд керувався тим, що з довідок та розрахунку заборгованості, що надані позивачем за первісним позовом, ОСОБА_1 останній платіж здійснив 21.11.2012 року, а первісний позов було подано до суду 01.08.2013, тому відсутні підстави для задоволення заяви про застосування строків позовної давності.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку та зазначив, що його ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог за первісним позовом банку відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що банком не доведено належними доказами надання коштів за кредитним договором. Крім того, звертає увагу, що банком направленням дострокової вимоги змінено строк кредитування, а тому позовні вимоги, викладені в заявах про збільшення розміру заборгованості є безпідставними тане підлягають задоволенню. Крім того, звернуто увагу, що пеню нараховано в іноземній валюті, що є неприпустимим.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» вказує, що надана позивачем за первісним позовом банківська виписка з особового рахунку клієнта банку може слугувати документом, який підтверджує проведення банком касових операцій, за умови зазначення в ній інформації про проведення банком таких операцій, сум і дат операцій та заповнення обов`язкових реквізитів.

Щодо безпідставності збільшення позовних вимог, то банком звернуто увагу на положення пункту 2 частини 2 статті 49 ЦПК України, в якій визначено право позивача збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання.

Вказує, що ОСОБА_1 на момент укладення зазначених договорів не заявляв додаткових вимог щодо умов спірних договорів та в подальшому виконував їх умови. Кредитором було надано позичальнику всі необхідні документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі щодо сукупної вартості кредиту.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги та вимог, які в ній ставляться ОСОБА_1 , ним оскаржено рішення суду в частині задоволення первісних вимог банку, а тому перегляду рішення суду підлягає саме в цій частині.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 28.11.2006 ОСОБА_1 звернувся до ВАТ «Державний ощадний банк України» із кредитною заявкою та просив надати кредит у розмірі 46500 дол. США для споживчих потреб строком на 60 місяців.

28 листопада 2006 року ВАТ «Державний ощадний банк України» надав ОСОБА_1 повідомлення про умови кредитування, ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив, що він ознайомлений з усіма наявними в установі ВАТ «Ощадбанк» умовами кредитування, з коротким описом відмінностей між ними, отримав всі необхідні роз`яснення і зобов`язується використати кредитні кошти, які можливо надасть йому банк, на зазначені в цьому повідомленні цілі, тобто для споживчих потреб.

05 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Державний ощадний банк України» було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 9542, згідно з яким банк зобов`язався надати позичальнику на умовах цього договору кредит в сумі 46500 доларів США, а позичальник зобов`язався отримати, належним чином використати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 13 % річних, комісійні винагороди та інші платежі, в порядку, на умовах та в строки визначені кредитним договором.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що кредит надається на споживчі потреби окремими частинами (траншами) за відновлювальною кредитною лінією, у період до 05 грудня 2007 року. На дату закінчення вказаного періоду визначається сума фактичної заборгованості за кредитом, яка підлягає погашенню щомісячно рівними частинами до 25 числа кожного місяця з відповідним зменшенням ліміту кредиту, починаючи з січня місяця 2008 року, остаточним терміном повернення кредиту є 05 грудня 2011 року.

В укладеному сторонами договорі відновлювальної кредитної лінії визначені усі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 9542 від 05.12.2006 було укладено Договір іпотеки № 9542 від 05.12.2006, зареєстрований в реєстрі за № 1-4300 та посвідчений завідувачем Уманської державної нотаріальної контори Копиловим В.І. Предметом іпотеки є трикімнатна квартира в дев`ятиповерховому житловому будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 13.05.2005. Вартість предмета іпотеки згідно Звіту про незалежну оцінку майна від 23.11.2006, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Уманський центр оцінювачів» становила 335800 грн.

26 серпня 2008 року сторони уклали Додаткову угоду № 1 до договору відновлюваної кредитної лінії, за умовами якої сторони домовилися збільшити розмір плати за користування кредитом з 13 % до 14,5 % річних у пункті 1.1 договору.

26 серпня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 була укладена Додаткова угода № 1 до іпотечного Договору № 9542 від 05.12.2006, а саме було викладено в новій редакції абзац 2 «Зобов`язання» розділу «Терміни та їх тлумачення», а саме вказано, що необхідно сплатити Іпотекодержателю проценти за користування кредитом у розмірі 14,5 % річних на умовах зазначених у Договорі відновлювальної кредитної лінії.

08 липня 2010 року сторони уклали додаткову угоду № 2 до договору, якою змінили: пункт 1.2, передбачивши в ньому суми щомісячних платежів у доларах США і визначивши остаточний термін повернення кредиту- 04 грудня 2014 року; пункт 1.5.1.1 - визначивши в ньому збільшену процентну ставку - 14,5 % річних на період з дня видачі кредиту і до моменту закінчення строку, на який було надано кредит; пункт 1.5.1.3 в частині дати останньої сплати процентів.

09.07.2010 між сторонами була укладена Додаткова угода № 2 до Іпотечного договору № 9542 від 05.12.2006, згідно якої було викладено в новій редакції абзац 2 «Зобов`язання» розділу «Терміни та їх тлумачення» та зазначено про необхідність сплатити іпотекодержателю проценти за користування кредитом у розмірі 14,5 %; абзац 2 «Строки платежу» розділу «Терміни та їх тлумачення», в якому зазначено про необхідність здійснити повне погашення кредиту до 04.12.2014; абзац 2 п.п. 1.2 Договору.

05 січня 2011 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 3 до договору, якою змінено пункти 1.2, 1.5.1.3 щодо строків погашення суми кредиту і сплати процентів по кредиту, зокрема, остаточним терміном повернення кредиту встановлено 04 грудня 2014 року.

05.01.2011 між сторонами було укладено Додаткову угоду № 3 до Іпотечного Договору № 9542 від 05.12.2006, згідно якої було викладено в новій редакції абзац 1 та абзац 2 визначення «Строки платежу» розділу «Терміни та їх тлумачення».

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 взяті на себе за кредитним договором зобов`язання та у встановлені терміни добровільно не виконував і кошти позичальнику не повернув та внаслідок неналежного виконання зобов`язання за кредитним договором у нього утворилась заборгованість.

05 грудня 2012 року, 20 грудня 2012 року та 31 січня 2013 року банк повідомляв боржника/іпотекодавця про нараховану суму боргу, про що відображено в реєстрі претензій, однак він її не сплатив і ніяких заходів відносно погашення кредиту не вчиняв.

Згідно зі статтею 575 ЦК України та статті 1 Закону іпотека це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону).

Відповідно до пункту 1.1. договору іпотеки від 05.12.2006 року договір забезпечує виконання зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем.

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 ЦК України) та позасудові (статті 1719 ЦК України).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону).

З огляду на вказане Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 4147 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 12 Закону).

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону).

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону). Положення вказаної частини не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону).

Відповідно до пункту 4.2. іпотечного договору у випадку невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язання в цілому чи тієї або іншої частини, а також у інших випадках, передбачених цим Договором, іпотеко держатель реалізує своє право шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, визначеному цим договором.

Пунктом 6.1. даного договору передбачено, що іпотеко держатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку платежу зобов`язання (або відповідна його частина) не буде виконано, а також у будь-який час незалежно від настання строку платежу у випадку невиконання іпотекодавцем будь-якого з своїх обов`язків, передбачених цим договором та/або кредитним договором, а рівно у випадках, якщо будь-яка з гарантій або завірень, наданих іпотекодавцем у відповідності з цим договором, виявиться (стане) недійсною.

При цьому, у разі порушення зобов`язання та/ або умов цього договору та прийняття іпотеко держателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотеко держатель зобов`язаний надіслати іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про його виконання протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту її отримання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотеко держателя залишається без задоволення, іпотеко держатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Положення частини другої цього пункту не є перешкодою для реалізації права іпотеко держателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

У матеріалах справи є вимога банку, зокрема від 31 січня 2013 року до ОСОБА_1 про повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, пеню, нараховані на день повернення кредиту в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги. Крім того, банк попередив, що якщо буде не виконана ця вимога, то він має намір згідно з п. 3.1.3 іпотечного договору звернути стягнення на предмет іпотеки.

З огляду на наявність невиконаних зобов`язань боржника перед банком, позивач наділений правом звернення до суду із обраним ним порядком звернення стягнення на іпотечне майно.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині недоведеності надання кредитних коштів боржнику

Колегія суддів вважає, що підписуючи кредитний договір, ОСОБА_1 погодився з умовами викладеними у договорі, валютою кредиту, відсотковою ставкою, виконував умови договору щодо погашення кредитної заборгованості протягом тривалого часу, що свідчить про отримання таких коштів позичальником.

Крім того, позичальником проводились зустрічі із кредитором з приводу наявної поточної заборгованості за кредитним договором, на яких сторони доходили згоди щодо термінів її погашення.

Окремо слід звернути увагу, що позивач за зустрічним позовом вже звертався до суду з позовом про визнання недійсними Договору відновлювальної кредитної лінії № 9542 від 05.12.2006 і іпотечного договору № 9542 від 05.12.2006.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28.03.2017 було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Ощадбанк» про визнання недійсними Договору відновлювальної кредитної лінії № 9542 від 05.12.2006 і іпотечного договору № 9542 від 05.12.2006.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 24.01.2019 рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Ощадбанк» про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів відмовлено. В рішенні вказано, що враховуючи те, що у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору відновлювальної кредитної лінії № 9542 від 05 грудня 2006 року належить відмовити, то і вимога про визнання недійсним похідного договору щодо забезпечення основного зобов`язання, задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання, тобто не може існувати самостійно.

Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2019 року постанову Апеляційного суду Черкаської області від 24 січня 2019 року залишено без змін. У постанові вказано, що врахувавши зазначені вимоги закону, умови кредитного договору та інші докази, подані сторонами, суд апеляційної інстанцій дійшов правильного висновку про те, що при укладенні оспорюваного договору вимоги статті 203 ЦК України, статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» не порушені, отже правові підстави, передбачені статтею 215 та статтею 230 ЦК України, для визнання договору недійсним відсутні, оскільки банком перед укладенням спірного договору було ознайомлено позичальника з основними умовами кредитування. Текст підписаного сторонами договору свідчить про досягнення сторонами згоди відносно всіх істотних умов договору до моменту реальної передачі грошових коштів, які були надані позивачу на споживчі цілі. Часткове виконання позичальником умов кредитного договору протягом тривалого часу свідчать про те, що ним схвалені умови кредитного договору та підтримувались правовідносини, які виникли між ним і банком на підставі оспорюваного правочину. Досліджені докази не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача та полягали у застосуванні нечесної підприємницької практики, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману. Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Щодо доводів апеляційної скарги, що виписка банку не є належним доказом по руху коштів, то колегія суддів такі твердження відхиляє, з огляду на наступне.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 провадження № 61-9618св19) зазначено, що «виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом апеляційної інстанції у сукупності з іншими доказами».

Отже, виписка по рахунку є належним доказом у справі, яка оцінюється судом у сукупності з іншими доказами. Надана банком виписка за період з 01.12.2012 по 15.07.2013 містить інформацію про божника та номер договору ( ОСОБА_1 Угода 9542 від 05.12.2006 року), тобто має ідентифікуючі відомості, що спростовує твердження ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі.

Щодо доводів ОСОБА_1 в частині неправильності проведення нарахування боргових зобов`язань

Як роз`яснено у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов`язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Отже, при зверненні стягненні на предмет іпотеки суд має встановити сукупну вартість заборгованості та її складові.

В апеляційній скарзі відповідач за первісним позовом наголошує на неправильності нарахувань заборгованості, враховуючи отримання ним дострокової вимоги банку та зміни банком строку кредитування.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Позичальник тривалий час виконував свої зобов`язання в частині повернення кредитних коштів. Останній платіж на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 здійснив 21.11.2012 року.

Відповідно до пунктів 2.3.1. та 2.3.2. кредитного договору, банк має право припинити надання кредиту та вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або у визначеній банком частині, сплати процентів за його користування, сплати комісійних винагород та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором або за договором застави (іпотеки). Після отримання позичальником від банку повідомлення про відкликання кредиту, позичальник зобов`язаний протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту одержання такого повідомлення, здійснити повне погашення кредиту (включаючи основну суму кредиту, нараховані та несплачені проценти користування кредитом, комісійні винагороди та інші платежі, що підлягають сплаті позичальником на користь банку згідно з цим договором).

05 грудня 2012 року, 20 грудня 2012 року банком надіслано на адресу боржника ОСОБА_1 повідомлення про наявну поточну заборгованість та 31 січня 2013 року надіслано дострокову вимогу про повернення всієї суми кредиту.

Таким чином, пред`явивши вимогу про дострокове погашення заборгованості, АТ «Державний ощадний банк України» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінило строк виконання основного зобов`язання з 04 грудня 2014 року на 02 березня 2013 року.

В позовній заяві банком вказано, що станом на 15 липня 2013 року в ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 10584,85 дол. США, з них 9560 дол. США тіло кредиту, 741,76 дол. США відсотки по кредиту та 182,09 дол. США - нарахована пеня (у розмірі 0,05% від суми простроченого платежу згідно п. 4.1.1 кредитного договору).

У своїх остаточних вимогах банк просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки в межах розміру заборгованості у сумі 17 326 дол. США, яка складається з: 9560 дол. США тіло кредиту; 2415,42 дол. США відсотки; 860,09 дол. США 3% річних від суми простроченої заборгованості за кредитом за період з 09.08.2016 по 08.08.2019 року; 217,30 дол. США - 3% річних від суми простроченої заборгованості за процентами за період з 09.08.2016 по 08.08.2019 року; 4273,19 дол. США пеня за період з 09.08.2018 по 08.08.2019 року (розрахована на рівні подвійної облікової ставки НБУ).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) викладено правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Крім того, вказане також викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Отже, з огляду на зазначене нарахування банком відсотків та пені після 02 березня 2013 року є неправомірним, а тому з урахуванням наданого розрахунку по кредиту сума боргу становить 9560 дол. США за тілом кредиту; 427,42 дол. США за відсотками (станом на 02.03.2013 року).

В частині нарахування пені, колегія суддів враховує наступне

В первісних вимогах банк просив суд стягнути пеню нараховану відповідно до умов договору.

Згідно з пунктом 4.1.1. кредитного договору, за порушення взятих на себе зобов`язань по своєчасному поверненню основної суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов`язується сплатити на користь банку пеню в розмірі 0,05% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

При зміні позовних вимог, із долученого банком розрахунку видно, що пеня нарахована на рівні подвійної облікової ставки НБУ. Тобто при збільшення розміру вимог відносно первісних, банком вимоги про стягнення пені у відповідності до умов договору вже не ставляться.

Суд вважає за необхідне дати оцінку доводам ОСОБА_1 в частині стягнення пені в іноземній валюті.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц (провадження № 14-422цс18) визначено, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови кредитного договору, передбачали сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням з фізичних осіб-поручителів заборгованості в іноземній валюті суд мав право стягнути й пеню в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З аналізу умов кредитного договору вбачається, що у спірних правовідносинах сторони обумовили можливість стягнення пені в іноземній валюті.

Однак, позивач за первісним позовом фактично відмовився від вимог щодо її стягнення у відповідності до умов договору, а змінив її нарахування на рівні облікової ставки НБУ.

Встановлення розміру пені з розрахунку облікової ставки НБУ можливе лише щодо грошової одиниці України - гривні, оскільки чинним законодавством НБУ не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі №569/10527/15-ц (провадження №61-15134св20).

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що нарахування пені у іноземній валюті не порушує вимог чинного законодавства, водночас нарахування банком пені після закінчення строку кредитування 02 березня 2013 року є неправомірним та крім того, нарахування пені в розмірі облікової ставки НБУ не передбачено для іноземної валюти.

Тому розмір заборгованості визначений банком для звернення стягнення на предмет іпотеки в частині пені задоволенню не підлягає.

Щодо нарахування заборгованості за статтею 625 ЦК України

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Такі висновки викладені постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18).

Банком заявлено вимоги про стягнення 3% річних як на тіло кредиту, так і на відсотки за період 09.08.2016 08.08.2019 року (1095 днів прострочення).

З розрахунком 3% річних здійснених на тіло кредиту колегія суддів погоджується, а в частині такого розрахунку на відсотки доходить висновку про їх зменшення, оскільки розмір відсотків, які підлягають до стягнення на час закінчення строку дії договору 02 березня 2013 року складають 427, 42 дол. США, а тому розмір 3% річних складає 38,46 дол. США (виходячи з розрахунку 427,42 дол. США х 1095 днів х 3 : 100 : 365 днів).

Отже, загальний розмір боргу ОСОБА_1 в межах якого підлягає зверненню стягнення на предмет іпотеки становить 10 885,97 дол. США та складається з 9560 дол. США тіло кредиту; 427,42 дол. США відсотки; 860,09 дол. США 3% річних на тіло кредиту; 38,46 дол. США 3% річних на відсотки.

Щодо строку позовної давності заявленого ОСОБА_1 у суді першої інстанції

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду, в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

У постанові від 7 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову внаслідок спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Пунктом 1.2 Договору відновлюваної кредитної лінії № 9542 від 05.12.2006 передбачено, що кредит надається на споживчі потреби окремими частинами (траншами) за відновлювальною кредитною лінією.

Згідно п.6.5 Договору Сторони домовилися про збільшення строків позовної давності відповідно до ч. 1 ст.259 Цивільного кодексу України до 3 років всіх грошових зобов`язань Позичальника (в тому числі, але не виключно, щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені), що передбачені в умовах договору.

Як вбачається з довідок та розрахунку заборгованості, що надані позивачем за первісним позовом, ОСОБА_1 останній платіж здійснив 21.11.2012 року, а первісний позов було подано до суду 01.08.2013, тому суд першої інстанції правомірно не вбачав підстав для задоволення заяви про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, а тому оскаржуване рішення підлягає зміні в частині визначеного розміру заборгованості.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 червня 2022 року змінити, зменшивши розмір заборгованості за кредитним договором №9542 від 05.12.2006 року з 17 326 дол. США до 10 885,97 дол. США.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2022 року.

Судді: