Справа № 932/3360/22
Провадження № 2-з/932/82/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2022 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі судді Кондрашова І.А., за участю секретаря судового засідання Мотуз Я.А., розглянувши заяву представника позивача, про забезпечення позову по справі за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дмух Богдан Леонідович, про визнання недійсним договору та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

До Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська звернувся представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб адвокат Роман Присяжнюк із заявою про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на 2/3 часки квартири, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, що належить відповідачу ОСОБА_2 , під номером АДРЕСА_1 . Заборонити всім та будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав, а також органам, які виконують функції державного реєстратора прав(в т.ч. нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав), проводити реєстраційні дії щодо відчуження будь-яким способом (в т.ч., але не виключно, шляхом продажу, дарування, поділу, виділу, внесення до статутного капіталу, передачі у володіння та користування третім особам, найм, в управління або оренду, в іпотеку та/або заставу, будь-якого іншого обтяження чи обмеження) належного ОСОБА_2 2/3 частки квартири під номером АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

З матеріалів справи вбачається, що до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Фондом гарантування вкладів фізичних осіб подано позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дмух Богдан Леонідович, про визнання недійсним договору та скасування рішення, а саме договору дарування 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , реєстровий № 699, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дмух Богданом Леонідовичем.

Будучи відповідальним всім своїм майном за виконання ухваленого у справі № 910/11027/18 рішення постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 року у справі № 910/11027/18, ОСОБА_1 прагнув створити юридичну фікцію щодо переходу належних йому речових прав на об`єкт нерухомості 2/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та припинити титул власника щодо вказаної нерухомості з тим, щоб унеможливити звернення стягнення на нього.

Для цього, розуміючи невідворотність виконання ухваленого у справі № 910/11027/18 рішення, а також неминучість звернення стягнення на майно ОСОБА_1 під час примусового виконання вказаного рішення, останній та його дружина ОСОБА_2 вдались до укладення оспорюваного договору дарування та ряду інших аналогічних правочинів, предметом яких стало відчуження на користь ОСОБА_2 ряду об`єктів нерухомості, як тих, що належали ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності, так і тих, що водили до складу об`єктів права спільної сумісної власності.

Заявник вважає, що існує реальна потреба у вжитті заходів забезпечення поданого позивачем позову, оскільки дії відповідачів, носять недобросовісний характер, а подальше відчуження обумовленого договором дарування об`єкту нерухомості може призвести до неможливості виконання постановленого в майбутньому судового рішення, та, крім того, створити неможливість примусового виконання постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 року у справі № 910/11027/18.

Вивчивши подані матеріали заяви про забезпечення позову, суддя вважає, що в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

У пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» зазначено, що право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а отже й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частинами першою, другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обирати такий спосіб, який у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмета спору.

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вимог п. п. 1 та 2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу позивача та відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені, у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Також судом враховується правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 20 травня 2020 року у справі №640/13156/18 (провадження №61-7314св19), що обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер. Під час оцінки такої співмірності суду необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів. При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Судом перевірено аргументованість заяви про забезпечення позову щодо застосовування заходів забезпечення позову, зазначених заявником і не встановлено реальної загрози, за якої невжиття саме таких заходів забезпечення позову може призвести до утруднення, або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду. Посилання заявника на ту обставину, що на момент прийняття судом рішення відповідач не буде мати достатньо коштів для погашення перед позивачем заборгованості є лише припущенням, яке не доведене належними доказами. Так само на думку суду заява не містить достатнього обґрунтування того, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч. 2 ст. 149 ЦПК України.

У зв`язку із викладеним, суд приходить до висновку, що представнику позивача слід відмовити у задоволенні його заяви про забезпечення позову.

Згідно ч. 6 ст. 153 ЦПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149, 150, 153, 258-261, 353 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви представника позивача, про забезпечення позову по справі за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дмух Богдан Леонідович, про визнання недійсним договору та скасування рішення, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повний текст ухвали не був вручений в день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому її копії.

Суддя Ігор КОНДРАШОВ