Дата документу 31.08.2022 Справа № 333/6750/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/6750/18 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрієва М.М.
Провадження № 22-ц/807/215/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

Гончар М.С

суддів: Кримської О.М.

при секретарі: Камалова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 як правонаступника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва Наталія Павлівна про виключення зі складу спадщини частини майна, встановлення факту спільного проживання, надання права на спадкування та усунення від права на спадщину,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва М.П. про виключення зі складу спадщини Ѕ частки у праві власності спадкодавця на квартиру та визнання за нею права як одного з подружжя на Ѕ частку квартири у праві спільної власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21 січня 1975 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений шлюб. Починаючи з 05 лютого 1982 року ОСОБА_2 і ОСОБА_4 проживали у двокімнатній квартирі у будинку, належному ЖБК « ІНФОРМАЦІЯ_1 », за адресою: АДРЕСА_1 , за яку у 1984 році був внесений пайовий внесок у розмірі 4 852, 46 грн., на підставі чого у них виникло право спільної сумісної власності подружжя на квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_2 після тяжкої хвороби ОСОБА_4 помер, тому з метою оформлення права на спадщину ОСОБА_2 звернулася до державного нотаріусу Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвої Н.П. із заявою про її прийняття. Проте постановою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено через наявність актового запису про розірвання шлюбу від 28 вересня 1989 року.

Поряд із цим, після смерті ОСОБА_4 їй стало відомо, що 14 жовтня 2006 року Управлінням житлового господарства ЗМР було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_4 , в той час як, на думку позивача, право власності на квартиру виникло у 1984 році як право спільної власності подружжя. Тому в первісно заявленому позові ОСОБА_2 просила виключити зі складу спадщини, яка відкрилась після померлого ОСОБА_4 , Ѕ частку у праві власності на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на цю частку у квартирі у спільному майні подружжя.

Також в позові вказується, що про розірвання шлюбу ОСОБА_2 не знала, оскільки її та ОСОБА_4 паспорти громадян України мали відмітку про шлюб. Вважає, що сам факт розірвання шлюбу не вплинув на відносини між сторонами, оскільки до моменту смерті ОСОБА_4 вони спільного проживали однією сім`єю у спірній квартирі, та після отриманої у грудні 2016 року ОСОБА_4 травми він постійно потребував стороннього догляду, який надавала саме вона. Вказані обставини, на думку позивача ОСОБА_2 , надали їй право на одержання частки у спадщини після померлого нарівні із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування. Іншим спадкоємцем, який подав заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , є його брат ОСОБА_3 , який не опікувався братом, допомоги йому не надавав, тому позивач вважає, що є підстави для усунення його від права на спадкування.

06.02.2019р. ОСОБА_2 було подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій позовну заяву доповнено вимогами: про встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах однією сім`єю з 28 вересня 1989 року до 13 вересня 2017р. до моменту смерті ОСОБА_4 ; про надання ОСОБА_2 права на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування після померлого ОСОБА_4 ; про усунення ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 (Т. 1 а.с. 117-122).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 померла, та єдиним спадкоємцем після її смерті за заповітом є ОСОБА_1 , яка приймала участь у справі як представник позивача ОСОБА_2 . Виникнення у ОСОБА_2 права на Ѕ частку квартири та права на спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 породжує у неї - ОСОБА_1 право на спадкування цього майна після смерті ОСОБА_2 .

Ухвалою Комунарьского районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2019р. залучено у справу в якості правонаступника померлого позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 ( Т. 1 а.с. 235-236), яка підтримала всі позовні вимоги у незмінній редакції, вказуючи, що від вирішення цієї справи буде залежати обсяг спадкового майна після смерті ОСОБА_2 , яке вона успадковує.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції помилково застосовано строк позовної давності до вимоги щодо спільності права власності на спірну квартиру ОСОБА_4 та ОСОБА_2 як подружжя та визначення належності Ѕ частки померлій ОСОБА_2 і виключення зі складу спадщини цієї частки спірної квартири. Зазначене обґрунтовано тим, що неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років після розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Вважає, що право спільної сумісної власності на спірну квартиру виникло у подружжя ОСОБА_5 ще у 1984 році після сплати пайового внеску, їх частки у праві власності на квартиру є рівними, а про порушення свого права на частку у майні ОСОБА_2 дізналась лише після смерті чоловіка, зокрема, отримавши постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на Ѕ частку у майні подружжя.

Вказане, на думку апелянта, підтверджується тими обставинами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 1975 року до 13 вересня 2017 року весь час проживали однією сім`єю, попри існування рішення суду про розірвання шлюбу між ними, про що свідчать покази свідків та наявність штампів у їх паспортах про реєстрацію шлюбу. Також вказує, що й вимоги щодо позбавлення права на спадкування відповідача теж знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, оскільки ОСОБА_3 самоусунувся від допомогу брату ОСОБА_4 , який останній рік життя потребував допомогу у зв`язку із тяжким захворюванням. Вважає, що всі заявлені позовні вимоги доведені та обґрунтовані, тому просить скасувати рішення та задовольнити позов.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 заперечує проти доводів апелянта. Зазначає, що позивачем не спростовано факту існування рішення суду про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а також реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС, тому суд правильно визнав пропущеним строк для пред`явлення позову про право на Ѕ частку у спільному майні подружжя. Вважає хибними твердження апелянта про те, що ОСОБА_2 не було відомо про те, що її право на Ѕ частку у квартирі порушено, оскільки як з позовною заявою до суду про розірвання шлюбу, так і про реєстрацію розлучення до органів ЗАГС зверталася саме ОСОБА_2 , і ці обставини позивачем не було спростовано.

Також відповідач посилається на те, що у 2006 році право власності на спірну квартиру було зареєстровано одноособово ОСОБА_4 за собою, оскільки ОСОБА_2 на право власності у цій квартирі не претендувала, хоча була обізнана про ці обставини. Щодо тверджень, викладених в апеляційній скарзі про факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю після розірвання їх шлюбу, ОСОБА_3 зазначив, що у 1996 році ОСОБА_2 фактично було створено нову сім`ю з ОСОБА_6 , що виключає можливість визнання такого факту.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 02 листопада 2021р. відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 серпня 2021р. у цій справі ( т. 2 а.с. 189).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 02 листопада 2021р. справу призначено до розгляду на 02 березня 2022р. на 10.40 год. ( т. 2 а.с. 190).

ОСОБА_1 ухвали апеляційного суду та повістку за визначеною нею адресою місця мешкання: АДРЕСА_1 не отримала. Поштова кореспонденція повернулась до суду із зазначенням «за закінченням встановленого строку зберігання» ( т. 2 а.с. 195-199), а також «адресат відсутній» (т. 2 а.с. 202-206).

Але 23.12.2021р. апелянт ОСОБА_1 спрямувала до апеляційного суду письмову заяву наступного змісту: «Я повністю підтримую свою апеляційну скаргу і прошу її задовольнити. Прошу розглянути мою апеляційну скаргу та дану цивільну справу без моєї участі» ( т. 2 а.с. 220).

Проте розгляд справи 02.03.2022р. не відбувся у зв`язку із тим, що 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Верховний Суд на сайті Судової влади України оприлюднив інформацію щодо особливостей здійснення правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, зокрема, зауважив, що навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим. Відповідно до статті 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правосуддя на території, на якій уведено воєнний стан, здійснюється лише судами. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно прийматимуться рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом.

З урахування вказаних обставині, рекомендацій Верховного Суду, та того факту, що в цей час розпочалась окупація територій Запорізької області, було прийнято рішення з метою забезпечення безпеки працівників суду та учасників справи, слухання справи перенести на 01 червня 2022р. на 16.00 год. ( довідка - Т. 2 а.с. 221).

Згідно із змінами до статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року N 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року N 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року N 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року N 2212-IX, та Указом від 17 травня 2022 року N 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року N 2263-IX), на теперішній час продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, затвердженого Законом України Про затвердження Указу Президента «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15 серпня 2022 року № 2500 ІХ.

ОСОБА_1 не отримала судову повістку в судове засідання на 01.06.2022р., яка повернулась до суду без вручення із зазначенням «адресат відсутній» ( т. 2 а.с. 226-228). Але 31.05.2022р. від неї надійшла письмова заява, у якій вона повідомила, що виїхала за межі України, тому не може прийняти участь у судовому засіданні 01.06.2022р., а також не може забезпечити явку свого представника, тому просить відкласти розгляд справи (т. 2 а.с. 232).

Розгляд справи у судовому засіданні 01.06.2022р. не відбувся у зв`язку із встановленням з 23 травня 2022р. режиму роботи Запорізького апеляційного суду з 09.00 год. до 16.00 год., в той час як справу було призначено на 16.00 год., тобто поза межами визначеного на цей період у зв`язку з воєнним станом та ситуацією у Запорізькій області графіку роботи суду.

Вирішуючи заяву ОСОБА_1 про її бажання приймати участь особисто при розгляді її апеляційної скарги, але неможливості цього під час дії воєнного стану у зв`язку з виїздом за межі країни, колегія виходить із наступних міркувань.

Верховний Суд щодо відкладення розгляду справ за заявами учасників наголошував на тому, що суд, що розглядає справу, наділений дискреційними повноваженнями з цього процесуального питання. При цьому, судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою.

Для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору.

Позивач в цій справі ОСОБА_1 просила відкласти розгляд справи у зв`язку із введенням воєнного стану на території України, що, на її думку, не надає їй можливості приймати особисту участь у судових засіданнях апеляційного суду, але вона бажає бути присутньою при розгляді її апеляційної скарги.

За загальним правилом при вирішенні питання щодо можливості відкладення розгляду справи в період дії воєнного стану на підставі поданої учасниками судового процесу заяви суд залежно від інтенсивності бойових дій на певній території, загальної воєнної ситуації як в країні, так і в певному регіоні, де знаходиться суд, або учасник справи (його представник), поведінки суб`єктів владних повноважень, що мають компетенцію в сфері повідомлень щодо ризиків перебування на певній території (об`єкті нерухомості) та ін, має дотримуватися балансу між безпекою суддів, працівників апарату, учасників справи та дотриманням процесуальних прав учасників справи і засад судочинства. При цьому врахуванню підлягають попередня поведінка учасника справи, можливість розгляду справи за відсутності представників сторін, можливість прибути у судове засідання та скористатися правом участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Так, після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України відбулись дії з окупації значної території Запорізької області, внаслідок чого переважна більшість місцевих судів області припинила діяльність.

Між тим, колегія наголошує на тому, що Запорізький апеляційний суд припинив діяльність лише на 25.02.2022р., а в подальшому змінив графік роботи з урахуванням введення комендантської години у місті Запоріжжі, та в кожному конкретному випадку кожна колегія здійснює апеляційний розгляд з урахуванням склавшоїся ситуації станом на визначений день судового засідання.

Тому з урахуванням вказаного справа не слухалась у судових засіданнях, призначених на 02 березня 2022р. та 01 червня 2022р., і була відкладена на 31 серпня 2022р.

Направлена на адресу ОСОБА_1 судова повістка про виклик у це судове засідання повернулась знову без вручення із зазначенням «адресат відсутній», тому було застосовано такий спосіб повідомлення як телефонограма, яку 30.08.2022р. о 14.00 год. прийняла особисто позивач, яка підтвердила, що обізнана про це судове засідання. Заяв та клопотань від неї не надходило.

Вирішуючи розглядати справу у відсутності апелянта ОСОБА_1 , колегія виходила з наступного: апеляційне провадження відкрито у цій справі ще 02 листопада 2022р., та ОСОБА_1 просила проводи апеляційний розгляд без її участі, тобто не настоювала у мирний час бути присутньою при розгляді справи, змінила свою позицію під час введення в Україні воєнного стану, що утруднює явку учасників до суду, але при цьому не вмотивувала такого бажання, яке суперечить її первісній заяві щодо проведення апеляційного розгляду у її відсутності. При цьому, нових доказів у справу позивач не надала, на них не посилалась, клопотань будь-яких не заявляла. Тому з урахування тривалості знаходження справи на розгляді в апеляційному суді, порушення такими строками розгляду права іншої сторони у справі, яка регулярно з`являється в судові засідання, а також з урахуванням відсутності на теперішній час реальної небезпеки, колегія вирішила розглядати справу у відсутності ОСОБА_1 .

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 , який заперечував проти апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 21 січня 1975 між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

Рішенням народного суду Комунарського району від 23 жовтня 1984 року по цивільній справі № 2-1509/1984 шлюб між ОСОБА_2 , 1956 року народження, та ОСОБА_4 , 1949 року народження, зареєстрований 21 січня 1975 року, був розірваний. Зі змісту рішення встановлено, що позовна заява була подана ОСОБА_2

04 грудня 2018 року ОСББ «Будівельник -10» було видано довідку, в якій зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 постійно проживали за адресою: АДРЕСА_1 , у період з ІНФОРМАЦІЯ_7 по день смерті ОСОБА_4 , а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вартість кооперативної квартири у розмірі 4 852, 46 грн. повністю була сплачена у 1984 році.

14 жовтня 2006 року Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради на ім`я ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме, на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 . Згідно із довідкою № 3192 від 13 вересня 2017 року, причиною смерті ОСОБА_4 була атеросклеротична хвороба серця.

06 березня 2018 року ОСОБА_2 до Шостої Запорізької державної нотаріальної

контори було подано заяву про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ро-

ку ОСОБА_4

20 лютого 2018 року ОСОБА_3 до Шостої Запорізької державної нотаріальної

контори було подано заяву про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 брата ОСОБА_4 .

За відомостями Відділу реєстрації фізичних осіб по Комунарському району Департаменту реєстраційних послуг Управління державної реєстрації фізичних осіб, станом на 13 вересня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 , був зареєстрований ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Постановою державного нотаріусу Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвої М.П. від 30 червня 2018 року, ОСОБА_1 , яка діє від імені ОСОБА_2 , було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та у видачі свідоцтва про право власності у спільному майні подружжя після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , оскільки заявником не були подані ані заповіт, ані документи, які б підтверджували родинні чи шлюбні відносини із померлим.

21 червня 2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Спірідоновою М.А. був посвідчений заповіт, яким ОСОБА_4 заповіла все належне їй майно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 .

27 лютого 2019 року ОСОБА_1 до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори було подано заяву про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 .

Як правонаступника померлого позивача ОСОБА_2 у цю справу було залучено судом ОСОБА_1 , яка підтримала позовні вимоги.

При з`ясуванні обставин у справі судом були допитані свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також в якості свідка надала пояснення позивач ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позову в частині належності Ѕ частки у праві власності на спірну квартиру ОСОБА_2 , суд виходив із того, що нею пропущено трирічний строк на пред`явлення позову про поділ майна подружжя, а тому не може бути задоволена й похідна вимоги про виключення цієї частки зі спадкової маси. Вимоги про проживання у фактичних шлюбних відносинах ОСОБА_4 та ОСОБА_2 після розірвання шлюбу та до смерті ОСОБА_4 суд визнав недоведеними зібраними у справі доказами, а у зв`язку із цим визнав необгрунтованими й похідні вимоги про визнання права на спадкування разом зі спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкування, а також щодо усунення від спадкування іншого спадкоємця після смерті ОСОБА_4 його брата ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі позивач, серед іншого, посилається на те, що суд дійшов до неправильного висновку в частині відмови у задоволенні вимоги про виключення зі складу спадщини спірної квартири та визнання за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку квартири. Зазначене обґрунтоване тим, що фактично шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану, тобто з 28 вересня 1989 року, а виплата паю за квартиру відбулася у 1984 році під час перебування зазначених осіб у шлюбі.

Колегія суддів вважає вказані доводи апелянта обґрунтованими з огляду на наступне.

Оскільки шлюбні відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виникли та припинилися під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю України, то саме його положення слід застосовувати до спірних правовідносин сторін у періоді 1984-1989рр.

Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції від 20 червня 1969 року), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції від 20 червня 1969 року), шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів доходить до висновку про те, що сам факт розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 рішенням народного суду Комунарського району від 23 жовтня 1984 року є лише підставою для прийняття акту про розірвання шлюбу. В той же час моментом, з якого шлюб вважається припиненим, що тягне за собою певні правові наслідки, є реєстрація розлучення в органах запису актів громадянського стану, яка відбулася 28 вересня 1989 року. Отже, фактично ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у шлюбних відносинах з 21 січня 1975 року по 28 вересня 1989 року.

Відповідно до ст. 141 ЖК Української РСР в редакції від 01 січня 1984 року (станом на дату внесення паю) особі, прийнятій до членів житлово-будівельного кооперативу, за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, надається окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат, відповідно до кількості членів сім`ї, суми її пайового внеску і граничного розміру жилої площі, передбачуваного Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу.

У пунктах 6, 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" судам роз`яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися статтею 146 ЖК УРСР, статтею 15 Закону України "Про власність", пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховуючи зокрема таке: пай, внесений подружжям в житлово-будівельному кооперативі у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Враховуючи, що вартість кооперативної квартири виплачена у повному обсязі у 1984 році, тобто під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , колегія суддів доходить до висновку про те, що квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , слід вважати спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 1984 року, незалежно від того, що в подальшому ОСОБА_4 оформив одноосібне право власності на цю квартиру у 2006р.

Відомостей про те, що пай внесено будь-ким з подружжя ОСОБА_5 лише за свої

особисті кошти, що збільшує його частку у майні, матеріали справи не містять, а тому презюмується спільність внесених коштів подружжям та спільність майна, придбаного за спільні кошти.

Отже, вимоги ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , в тій части, що вона має право на Ѕ частку спірної квартири є обґрунтованими.

Апелянт зазначає про безпідставність висновків суду про пропуск строку позовної давності для звернення до суду з позовом із вказаною вимогою. Вважає, що судом неправильно встановлено момент відліку цього строку з дня постановлення рішення про розірвання шлюбу, в той час як вона дізналась про своє порушене право після смерті ОСОБА_4 .

З цього приводу колегія наводить наступні міркування.

Відповідно до вимог статті 29 КпШС в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, для вимоги про поділ майна подружжя. Яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Між тим, ані ця норма, ані будь-яка інша стаття КпШС не визначають, з якого моменту слід відраховувати цей строк, зокрема, не пов`язують відлік цього строку з днем розірвання шлюбу між подружжям. Тому при встановленні моменту відліку строку для подання відповідного позову слід керуватись загальними положення ЦК УРС 1963р., а також, оскільки правовідносини є тривалими, то з 01.01.2004р. положеннями ЦК України 2003р. та СК України.

Відповідно до приписів статті 11 КпШС, у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права.

Згідно зі статтею 76 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або особу, що його порушила.

Аналогічні положення містить і Сімейний кодекс.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно з правовими висновками Верховного Суду, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного з подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Отже, суд в цій справі неправильно визначився з відліком строку позовної давності

з моменту прийняття судом рішення про розірвання шлюбу.

З`ясовуючи обставини, коли ОСОБА_2 дізналась про своє порушене право на частку кооперативної квартири у спільному майні подружжя, колегія встановила наступне.

ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 весь час була зареєстрована

та проживала у спірній квартирі до дня смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_10 . Останній ані до оформлення права власності за собою на спірну квартиру у 2006р., ані після цього будь-яких вимог ОСОБА_2 щодо квартири не висував, з квартири не виселяв, заборон щодо користування квартирою не встановлював. Навпаки, ОСОБА_2 за життя зазначала цю квартиру як своє постійне місце проживання та вселяла до цієї квартири інших осіб, зокрема, ОСОБА_1

ОСОБА_2 вказувала, що їй не було відомо, що ОСОБА_3 у 2006р. отримав свідоцтво про право власності на спірну квартиру у зв`язку із сплатою пайового внеску у 1984 році. Та доказів зворотного матеріали справи не містять.

ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 подала до нотаріальної контори не тільки заяву про прийняття спадщини, а й заяву про видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частку у спірній квартирі як сумісному майні подружжя, та тільки у зв`язку з вирішенням цих питань нотаріусом дізналась про своє порушене право.

Виходячи із наведеного, колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_3 щодо наявності правових підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності, яким не доведено тих обставин, на які він посилається у поясненнях, а саме, що ОСОБА_2 знала про те, що ОСОБА_3 оформив сплачену кооперативну квартиру за собою.

Таким чином, доводи ОСОБА_1 як правонаступника ОСОБА_2 про те, що останній ще з 1984р. ( виплата пайового внеску) належить Ѕ частка спірної квартири, ґрунтуються на матеріалах справи та нормах матеріального права, вище наведених судом апеляційної інстанції.

Зважаючи на вказане, рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про право ОСОБА_2 на Ѕ частку у спірній квартирі та виключення її зі складу спадкової маси слід скасувати.

При задоволенні цих вимог колегія враховує те, що ці вимоги заявляла за життя сама ОСОБА_2 , та, оскільки остання померла до закінчення розгляду справи, то за нею не можна визнати право власності на Ѕ частку у майні. Тож, колегія вважає необхідним захистити право правонаступника в такий спосіб: визнати, що ОСОБА_2 на час смерті спадкодавця ОСОБА_3 13.10.2017р. належала Ѕ частка квартири у спільному майні подружжя, а тому, оскільки спірна квартира зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 , слід виключити Ѕ частку зі складу спадщини після його смерті. Тобто предметом спадкування буде лише Ѕ частка квартири, яка залишається у власності ОСОБА_3 .

Щодо доводів скарги про необґрунтованість відмови в задоволенні решти позовних вимог, колегія наводить наступні аргументи.

Колегія погоджується з висновками суду першої інстанції в тій частині, що вимоги апелянта про визнання факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах однією сім`єю з 28 вересня 1989 року по 13 вересня 2017 року не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від

24 квітня 2019 року (справа № 163/754/17), факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності Сімейним кодексом України), оскільки КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах однією сім`єю до 13 листопада 2017 року дати смерті ОСОБА_4 , колегія суддів враховує, що відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Із наведеного слідує, що відсутність належних та достатніх доказів на підтвердження факту спільного проживання із ОСОБА_4 унеможливлює задоволення відповідної вимоги позивача з огляду на недоведеність.

Посилання апелянта на те, що вказані обставини доводить факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до 13.10.2017 за однією адресою, є неспроможним, оскільки проживання чоловіка і жінки за однією адресою не свідчить про наявність сімейних відносин між ними. Зазначене вказує тільки на реєстрацію місця проживання особи без можливості фактичного достеменного встановлення проживання однією сім`єю. Аналогічного висновку дійшла колегія суддів у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року (справа № 748/897/18).

Що стосується свідків, які, на думку апелянта, підтвердили факт спільного проживання однією сім`єю після вчинення актового запису про розлучення, то будь-яких достеменних фактів з цього приводу, які б вказували на те, що саме у шлюбних відносинах проживали ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у періоді з 2004 року по 13.10.2017р. свідками не зазначено.

З урахуванням недоведеності позивачем факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`є після розірвання шлюбу і до смерті ОСОБА_4 не підлягає задоволенню як безпідставна й вимога апелянта щодо визнання за ОСОБА_2 права на спадкування майна після смерті ОСОБА_4 разом із спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкування.

Вимога ОСОБА_1 про усунення ОСОБА_3 від права спадкування за законом після померлого ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд доходить до висновку про те, що позивач не надала належних, допустимих та безспірних доказів, що є її процесуальним обов`язком (ст. ст. 12,76-81 ЦПК України), щодо перебування ОСОБА_4 у безпорадному стані та ухилення ОСОБА_3 від надання брату ОСОБА_4 допомоги при можливості її надання, потреби ОСОБА_4 в допомозі саме від ОСОБА_3 .

Наведене свідчить про відсутність передбачених частиною першою ст.. 1224 ЦК

України підстав для усунення ОСОБА_3 від права на спадкування за законом.

Зазначене узгоджується з постановами Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, в яких зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Також колегія наголошує, що спадкування ОСОБА_3 після брата ОСОБА_4 ніяким чином не порушує прав позивача, яка у зв`язку зі відмовою у встановленні факту проживання зі спадкодавцем одією сім`єю без реєстрації шлюбу до смерті останнього не є спадкоємцем, а тому не може ставити питання про усунення будь-кого із спадкоємців від права на спадкування.

Беручи до уваги все вище викладене, колегія дійшла до висновку про часткову обґрунтованість апеляційної скарги, тому відповідно до приписів п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення в частині відмови в позовних вимогах щодо права померлої ОСОБА_2 на частку у спільному майні подружжя та виключення цієї частки зі складу спадщини із ухваленням постанови про задоволення цих позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 серпня 2021 року у цій справі в частині вирішення вимог щодо права померлої ОСОБА_2 на частку у спільному майні подружжя та виключення цієї частки зі складу спадщини скасувати.

Задовольнити вказані позовні вимоги ОСОБА_1 як правонаступника померлої ОСОБА_2 .

Визнати, що померлій ІНФОРМАЦІЯ_11 ОСОБА_2 станом на день смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 належала Ѕ частка квартири АДРЕСА_2 у спільному майні подружжя, яку слід виключити зі складу спадщини, що відкрилась після померлого ОСОБА_4 .

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2022 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кримська О.М.