ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1119/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №710/2058/21 Категорія: 307020000 Побережної Н.П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

За участі секретаря Чуйко А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідачі державний нотаріус Шполянської державної нотаріальної контори Курінний В.В., ОСОБА_2 , Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області;

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 23 червня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Побережної Н.П. у приміщенні Шполянського районного суду Черкаської області, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного нотаріуса Шполянської державної нотаріальної контори Курінного Віктора Васильовича, ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та державного акту на право власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и в :

29.12.2021 року до Шполянського районного суду Черкаської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до державного нотаріуса Шполянської державної нотаріальної контори Курінного Віктора Васильовича, ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та Державного акту на право власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позову позивач ОСОБА_1 вказує у позові, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . 23.07.2013 року позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

Іншими спадкоємцями ОСОБА_5 є його неповнолітні сини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В позові зазначається, що ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцями ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка була бабусею позивача, та в результаті смерті якої, була відкрита спадкова справа № 877 від 2002 року.

Із даних спадкової справи № 877 від 2002 року вбачається, що було видано два свідоцтва про право на спадщину від 31.03.2004 року за заповітом, посвідченого Лебединською сільською радою, 14.01.1999 року, в якому спадкоємцями вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Спадкове майно, на яке видані вказані свідоцтва, складається з права власності на земельну ділянку площею 1,70 гектарів, розташованої на території Лебединської сільської ради Шполянського району, Черкаської області.

Земельна ділянка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого на ім`я спадкодавця Лебединською сільською радою народних депутатів 10.07.2001 року, серія I-ЧР007154.

22.11.2021 року позивачу ОСОБА_1 стало відомо після отримання відповіді від 17.11.2021 року на адвокатський запит, що за життя ОСОБА_3 склала два заповіти: заповіт від 14.01.1999 року, посвідчений Лебединською сільською радою, зареєстрований в книзі реєстрації нотаріальних дій під № 4, яким ОСОБА_3 заповідала все своє майно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , де б воно не було, із чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті, і на що вона за законом матиме право.

Згідно заповіту від 26.03.2001 року, посвідченого Лебединською сільською радою, зареєстрованого в книзі реєстрації нотаріальних дій під № 565 ОСОБА_3 заповіла сертифікат на право на земельну ділянку (пай) ЧР № 0232087 КСП «Лебедин» ОСОБА_7 .

Позивач вважає, що наявні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.03.2004 року, оскільки заповіт ОСОБА_3 від 14.01.1999 року було частково скасовує заповіт ОСОБА_3 від 26.03.2001 року.

За таких обставин, позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 не мав право на успадкування земельної ділянки після смерті матері ОСОБА_3 . Тому і свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31.03.2004 року зареєстровано у реєстрі за № 512, видано на підставі заповіту, посвідченого Лебединською сільською радою, 14.01.1999 року і зареєстрованого у реєстрі за № 671.

Заповіту, зареєстрованого в реєстрі за № 671 не існує, так як наявні 2 заповіти: заповіт від 14.01.1999 року, посвідчений Лебединською сільською радою, зареєстрований в книзі реєстрації нотаріальних дій під № 4 та заповіт від 26.03.2001 року, посвідчений Лебединською сільською радою, зареєстрований в книзі реєстрації нотаріальних дій під № 565, а також свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31.03.2004 року, зареєстровано у peєстрі № 512 має бути визнано недійсним.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що він дізнався про наявність заповіту на земельну ділянку від 26.03.2001 року від знайомих його бабусі ОСОБА_3 , а саме: від ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які йому повідомили про існування заповіту влітку 2021 року, в якому його бабуся заповіла земельну ділянку його батькові.

09.11.2021 року Адвокатським об`єднанням «Вовк та партнери» відправлено адвокатський запит до Лебединської сільської ради Шполянського району з проханням надати інформацію про посвідчення ОСОБА_3 заповітів.

22.11.2021 року отримано відповідь Лебединської сільської ради Шполянського району від 17.11.2021 року № 135.

Отже, про наявність даних заповітів позивачу ОСОБА_1 стало відомо лише влітку 2021 року, та ним отримано копії заповіту 22.11.2021 року, що є поважною підставою для поновлення строку позовної давності, вважає позивач.

Позивач ОСОБА_1 просив суд першої інстанції поновити строк позовної давності. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31.03.2004 року, зареєстроване у реєстрі за № 512, посвідчене державним нотаріусом Шполянської державної нотаріальної контори Курінним Віктором Васильовичем. Визнати недійсним та скасувати Державний акт серії ЯА № 210710 від 02.02.2005 року на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :02:002:0073, площею 1,70 га, розташовану в межах Лебединської сільської ради Шполянського району Черкаської області, виданий ОСОБА_2 .

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 23 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та Державного акту на право власності на земельну ділянку - відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а саме : ст. 544 ЦК УРСР, що є підставою для скасування рішення суду, вважає скаржник.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , а тому з даної дати відкрилася спадщина та до даних правовідносин застосовуються відповідні правила ЦК УРСР 1963 року та Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, чинна на час виникнення спірних правовідносин, вказує скаржник.

Скаржник ОСОБА_1 посилається в апеляційній скарзі, що життя ОСОБА_3 склала два заповіти: заповіт від 14.01.1999 року, посвідчений Лебединською сільською радою, Шполянського району, зареєстрований в книзі реєстрації нотаріальних дій під № 4, яким ОСОБА_3 заповіла все своє майно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , де б воно не було, із чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право.

Заповіт від 26.03.2001 року, посвідчений Лебединською сільською радою, Шполянського району зареєстрований в книзі реєстрації нотаріальних дій під № 565, яким ОСОБА_3 заповіла сертифікат на право на земельну ділянку (пай) ЧР № 0232087 КСП «Лебедин» ОСОБА_7 .

А тому, скаржник вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норму ст. 544 ЦК УРСР, так як незалежно від припинення чи не припинення права ОСОБА_3 на земельну частку (пай), підтверджене сертифікатом у зв`язку з отриманням Державного акту на землю станом на час посвідчення Лебединською сільською радою заповіту від 26.03.2001 року № 565, попередній заповіт від 14.01.1999 року № 4 є скасованим в частині спадкування попереднього заповіту в частині спадкування вказаної земельної ділянки, відбулися на час посвідчення другого заповіту, а не на час видачі Державного акту на право приватної власності на землю, не на час відкриття спадщини, не на час видачі свідоцтва про право на спадщину, вказує скаржник.

В апеляційній скарзі також зазначається скаржником, що відповідач ОСОБА_2 не мав права на спадкування земельної ділянки після смерті матері ОСОБА_3 , так як остання заповіла дану земельну ділянку ОСОБА_5 . Воля спадкодавця ОСОБА_3 , щодо заповіту вказаної земельної ділянки ОСОБА_5 є незаперечна та непорушна.

Скаржник ОСОБА_1 вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 не скористалася своїм правом, передбаченим ст. 544 ЦК України ( 1963 року ) та змін до заповіту від 26.03.2001 року не внесла, ніяким чином не спростовує волю спадкодавця, щодо успадкування земельної ділянки (паю) в заповіті від 26.03.2001 року, а тому не відповідає обставинам справи.

Висновок суду про припинення права ОСОБА_3 на земельну ділянку є помилковим, адже стосувався тієї ж земельної ділянки, що й сертифікат, а значить обов`язку змінювати заповіт при зміні документів, які посвідчують право на земельну ділянку закон не містить і це не впливає на стан отримання державного акту.

Стаття 544 ЦК УРСР не зобов`язує вносити зміни до заповіту, коли змінюється документ, що посвідчує право на земельну ділянку.

Скаржник ОСОБА_1 звертає увагу на те, що нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.03.2004 року, зареєстрованим у реєстрі за № 512 не перевірив наявність заповітів та видав дане свідоцтво на підставі скасованого заповіту, чим порушив п. 111-1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5.

Враховуючи наведе в апеляційній скарзі, скаржник ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 23 червня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

10 серпня 2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В обґрунтування відзиву представником управління зазначається, що позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону, і який позивач просить суд визначити у рішенні, якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Однак, у позові відсутні будь-які вимоги до ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, а апеляційна скарга жодним чином не спростовує висновок суду першої інстанції з приводу того, що ГУ Держгеокадастру у Черкаській області є неналежним відповідачем у даній справі.

ГУ Держгеокадастру у Черкаській області звертає увагу суду апеляційної інстанції, що за юридичною позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.03.2019 року у справі № 331/6927/16-ц, обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, то суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові.

У відзиві ГУ Держгеокадастру у Черкаській області зазначає, що критично оцінює посилання ОСОБА_1 на отримання лише у 2021 році інформації щодо наявності заповітів ОСОБА_3 № 4 від 14.01.1999 року та № 565 від 26.03.2001 року.

У даній справі позивач ОСОБА_1 подав позов 21.12.2021 року, що власне є пропуском строку позовної давності. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права, і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16.11.16 усправі № 6-2469/цс 16).

Враховуючи наведене у відзиві, ГУ Держгеокадастру у Черкаській області просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

11 серпня 2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Коломійця Івана Олександровича надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В обґрунтування відзиву вказано, що рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 23 червня 2022 року є обґрунтованим і законним та таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права. Судом першої інстанції досліджено всі надані докази та встановлено всі обставини справи, тому відсутні підстави для скасування рішення суду.

Адвокат Коломієць І.О. вважає, що в даному випадку відсутні порушення спадкових прав позивача, а щодо спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_3 , то згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття, спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Позивач ОСОБА_1 не входив до кола спадкоємців після смерті ОСОБА_3 .

Спадкоємці ОСОБА_3 не оскаржували отримані свідоцтва про право на спадщину за заповітом та Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯА № 210710 від 02 лютого 2005 року, отже, погодившись отримати свідоцтва про право на спадщину за заповітом, вони підтвердили відсутність спору між ними щодо спадкового майна.

У відзиві акцентована увага на тому, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що земельна ділянка площею 1,70 гектарів, що розташована на території Лебединської сільської ради Шполянського району, Черкаської області є об`єктом спадкування саме за заповітом від 14.01.1999 року, а тому відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.03.2004 року, зареєстрованого у реєстрі за № 512, що посвідчене державним нотаріусом Шполянської державної нотаріальної контори Курінним В.В.

Суд першої інстанції надав належну оцінку всім наявним в матеріалах справи доказам, дійшов обґрунтованих висновків та прийняв законне рішення, яке слід залишити без змін.

Враховуючи наведене у відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Коломієць І.О. просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Коломієць І.О. просить суд апеляційної інстанції розглядати справу у відсутність ОСОБА_2 та його представника адвоката Коломійця І.О.

В судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 адвокат Євтушенко Микола Павлович. Інші учасники розгляду справи не з?явились в судове засідання, але повідомлені належним чином про дату, час, місце розгляду апеляційної скарги, згідно судових повісток з повідомленням про вручення, які повернулись на адресу суду .

Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи чи наполягання сторін на безпосередній участі у розгляді справи в суді апеляційної інстанції на адресу апеляційного суду не надходило.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Євтушенка М.П., який з?явився в судове засідання та підтримав вимоги апеляційної скарги, вивчивши та обговорившиматеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимоги апеляційної скарги позивача, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та Державного акту на право власності на земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог позивачем, встановивши, що право ОСОБА_3 на земельну частку (пай), підтверджене сертифікатом серії 4P № 0232087, яку померла заповідала ОСОБА_5 , було припинено, оскільки за життя на підставі рішення Лебединської сільської Ради народних депутатів від 08.06.2001 року за № 21/3 ОСОБА_3 отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЧР № 007154 від 10.07.2001 року, відповідно до якого вона стала власником земельної ділянки, площею 1,70 гектарів, розташованої на території Лебединської сільської ради, Шполянського району, Черкаської області.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що земельна ділянка площею 1,70 гектарів, розташована на території Лебединської сільської ради, Шполянського району, Черкаської області є об`єктом спадкування саме за заповітом від 14.01.1999 року. Тому відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.03.2004 року, зареєстрованого у реєстрі за № 512, що посвідчене державним нотаріусом Шполянської державної нотаріальної контори Курінним В.В.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції відповідно до свідоцтва про народження від 29.09.1976 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 . Батьками позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_5 та ОСОБА_10 (т.1, а. с. 10).

Згідно даних свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 30.01.2013 року ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Черкаси (т.1, а. с. 11).

За даними Витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі, № витягу 34624390, після смерті ОСОБА_5 була заведена спадкова справа № 54775369, номер у нотаріуса 84/2013 (т.1, а. с. 12, 13).

Батьками ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_7 , є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , що підтверджується відповідно даними свідоцтва про народження від 12.02.2013 року серії НОМЕР_3 та свідоцтва про народження від 12.07.2005 року серії НОМЕР_4 (т.1, а. с. 14-15).

Згідно даних свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.03.2004 року, зареєстрованого у реєстрі за № 511, посвідченого державним нотаріусом Шполянської державної нотаріальної контори Курінним В.В., на підставі заповіту від 14.01.1999 року ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , видане свідоцтво ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на спадкове майно, яке складається з права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 та права власності на земельну ділянку площею 0,5687 гектарів, що розташована по АДРЕСА_1 . (т.1, а. с. 16, 98).

Відповідно даних свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.03.2004 року, зареєстрованого у реєстрі за № 512, посвідченого державним нотаріусом Шполянської державної нотаріальної контори Курінним В.В., на підставі заповіту від 14.01.1999 року ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , видане свідоцтво ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на спадкове майно, яке складається з: права власності на земельну ділянку площею 1,70 гектарів, що розташована на території Лебединської сільської ради Шполянського району, Черкаської області. Земельна ділянка належала спадкодавцеві на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого Лебединською сільською радою народних депутатів 10.07.2001 року, серія I- 007154; права власності на майновий пай в розмірі 6772 грн., що знаходиться в КСП «Лебедин», та належить спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай серії НОМЕР_5 , виданого Лебединською сільською радою. Право власності на грошові вклади з належними процентами та компенсації, що знаходяться у відділенні Ощадбанку, належать спадкодавцю на підставі ощадних книжок (т.1, а. с. 17, 98).

Згідно даних Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 210710, виданого Шполянським районним відділом земельних ресурсів Шполянської райдержадміністрації 02.02.2005 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 1,70 гектарів, що розташована на території Лебединської сільської ради Шполянського району, Черкаської області кадастровий номер :02:002:0073 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.03.2004 року, зареєстрованого у реєстрі за № 512, посвідченого державним нотаріусом Шполянської державної нотаріальної контори Курінним В.В. (т.1, а. с. 18-19).

Із відповіді Виконавчого комітету Шполянської міської ради Черкаської області від 17.11.2021 року № 135 на адвокатський запит, Лебединський старостинський округ Шполянської міської ради ОТГ повідомив про те, що спадкова справа у бувшій Лебединській сільській раді не заводилася. Також було приєднано копії заповітів № 4 від 14.01.1999 року та № 565 від 26.03.2001 року (т.1, а. с. 23).

Відповідно до заповіту від 26.03.2001 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Лебединської сільської ради Шполянського району Запорожець Н.О., 26.03.2001 року, зареєстрованому в книзі реєстрації нотаріальних дій під № 565, ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_7 сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЧР № 278689 0232087 КСП «Лебедин» (т.1, а. с. 24).

Згідно заповіту від 14.01.1999 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Лебединської сільської ради Шполянського району Запорожець Н.О., 14.01.1999 року, зареєстрованому в книзі реєстрації нотаріальних дій під № 4, ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_6 та ОСОБА_7 все майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті, і на яке вона матиме право за законом.

На примірнику копії заповіту на а. с. 88 наявний запис секретаря виконкому Лебединської сільської ради про те, що «заповіт не змінено і не відмінено по день смерті заповідача» (т.1, а. с. 26, 88).

Із відповіді Черкаського обласного державного нотаріального архіву Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 16.11.2021 року за № 1730/02-04 вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , заводилася у Шполянській державній нотаріальній конторі, документи за 2002 рік в нотаріальний архів на зберігання не надходили (т.1, а. с. 36).

Згідно даних заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_5 до Шполянської державної нотаріальної контори від 03.12.2002 року за № 1069, останні прийняли спадщину та просили видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом (т.1, а. с. 87).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Черкаси згідно даних свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 від 14.06.2002 року (т.1, а. с. 87).

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок № НОМЕР_7 від 29.08.1987 року, Виконком Шполянської районної Ради народних депутатів підтверджує, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_11 на праві особистої власності (т.1, а. с. 89).

Згідно з Витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим Шполянським виробничим підрозділом Черкаського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації, номер витягу 2518511, від 09.01.2004 року, ОСОБА_3 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності за № НОМЕР_7 від 29.08.1987 року (т.1, а. с. 90).

За даними Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку від 31.03.2004 року земельну ділянку, що розташована в межах Лебединської сільської ради було передано у приватну власність на підставі рішення № 21/3 Лебединської сільської ради від 08.06.2001 року (т.1, а. с. 91).

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЧР № 007154, виданого Лебединською сільською радою народних депутатів 10.07.2001 року, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, площею 1,70 гектарів, що розташована на території Лебединської сільської ради Шполянського району, Черкаської області на підставі рішення Лебединської сільської Ради народних депутатів від 08.06.2001 року за № 21/3 (т.1, а.с. 92).

Згідно з Витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку від 31.03.2004 року земельну ділянку, що розташована в межах Лебединської сільської ради було передано у приватну власність на підставі рішення № 23 Лебединської сільської ради від 23.12.1993 року (т.1, а. с. 93).

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ЧР № 043082 ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, площею 0,5687 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Лебединської сільської ради від 23.12.1993 року за № 23 (т.1, а. с. 94).

Згідно зі свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ЧЕ-ХХ № 316104, виданого Лебединською сільською Радою ОСОБА_3 , вона мала право на пайовий фонд майна Колективного сільськогосподарського підприємства «Лебедин» відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 01.02.2000 року (т.1, а. с. 95).

Відповідно даних довідки, виданої виконкомом Лебединської сільської ради, Шполянського району, Черкаської області за № 1479 ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_3 . В цьому ж селі за ОСОБА_12 рахувався житловий будинок з надвірними будівлями, що зареєстрований в погосподарській книзі № 10, особовий рахунок № НОМЕР_8 . Будинок побудований в 1962 році, розташований на земельній ділянці розміром 0,57 га, яка приватизована.

З дня смерті ОСОБА_3 протягом шести місяців спадщину прийняли її сини: ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (т.1, а. с. 95, зворот.).

За даними довідки державного нотаріуса Шполянської державної нотаріальної контори від 31.03.2004 року за № 769561-278 згідно з Єдиним реєстром заборон жилий будинок з надвірними спорудами, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_3 на 16 год. 25 хв. 38 сек. 31.03.2004 року під забороною не перебуває (т.1, а. с. 97).

Відповідно даних свідоцтва про народження від 23.08.1950 року серії НОМЕР_9 ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_8 . Батьками його є ОСОБА_13 та ОСОБА_3 (т.1, а. с. 160, зворот, 182).

За змістом Інформаційної довідки № 68902672 від 06.05.2022 року заповіт від 26.03.2001 року після смерті ОСОБА_3 був зареєстрований у Спадковому реєстрі лише 12.09.2006 року (т.2, а. с. 117).

23.07.2013 року позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Шполянського районного нотаріального округу Черкаської області Білоуса В.П. із заявою про прийняття спадщини після смерті його батько ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Він вказав у заяві, що спадкоємцями за законом після смерті батька ОСОБА_5 є сини померлого: ОСОБА_1 , ОСОБА_14 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , що підтверджується заявою від 23.07.2013 року за № 197 та копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_10 (т. 2, а . с. 120).

Згідно даних довідки Виконавчого комітету Лебединської сільської ради ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у

АДРЕСА_1 на праві приватної власності йому належить 1/2 частина будинку та інші 1/ 2 частина будинку зареєстрована за відповідачем ОСОБА_2 .

На час відкриття спадщини ОСОБА_5 проживав у вказаному господарстві без реєстрації з 01.01.2012 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Малолітніх, недієздатних осіб, а також дієздатність яких обмежена у спадкодавця немає згідно даних довідки сільської ради. (т.2, а. с. 121).

Відповідно до заяви ОСОБА_14 до компетентних органів від 27.06.2018 року він вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 . Брат ОСОБА_14 вказав, що спадщину не приймає та не заперечує щодо оформлення спадкових прав на користь брата ОСОБА_1 (т.2, а. с. 125, зворот).

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки, позивач ОСОБА_1 дізнався про наявність заповіту від 26.03.2001 року, на підставі якого було видано спірні свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.03.2004 року та Державний акт серія ЯА № 210710 від 02.02.2005 року на право власності на земельну ділянку, влітку 2021 року, що підтверджується показаннями свідка, наданими в судовому засіданні, то перебіг позовної давності слід відраховувати саме з цієї дати, а тому позовна давність позивачем не пропущена.

Статтею 548 ЦК України в редакції 1963 року, встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до положень статті 549 ЦК України ( 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

За змістом статті 544 ЦК України( 1963 року) заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт.

Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить.

Заповідач може скасувати або змінити заповіт, подавши про це заяву нотаріусу, завідуючому державним нотаріальним архівом, а в населених пунктах, де немає нотаріусів, - посадовій особі виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії.

Згідно ст. 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17.11.2021 року у справі № 328/972/19 вказано, що згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації згідно ст. 125 ЗК України в редакції від 01 січня 2002 року.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» вказано, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю (п. 17 р. Х «Перехідні положення» ЗК України).

Колегія суддів апеляційного суду акцентує увагу на тому, що сертифікат на право на земельну частку (пай) ОСОБА_3 був реалізований шляхом виділення конкретної земельної ділянки площею 1,70 гектарів, розташована на території Лебединської сільської ради Шполянського району, Черкаської області на підставі рішення Лебединської сільської Ради народних депутатів від 08.06.2001 року за № 21/3, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЧР № 007154 від 10.07.2001 року, виданим Лебединською сільською радою народних депутатів.

Отже, суд першої інстанції вірно з`ясував та застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що виникли між сторонами, та прийшов до правильного висновку, що оскільки право ОСОБА_3 на земельну частку (пай), підтверджене сертифікатом серії ЧР № 0232087, який померла заповіла синові ОСОБА_5 , було припинено та ОСОБА_3 не скористалася своїм правом, передбаченим статтею 544 ЦК України в редакції 1963 року та змін до заповіту від 26.03.2001 року вона не внесла, тому на підставі заповіту від 26.03.2001 року у ОСОБА_5 не могло виникнути право на спадкування земельної ділянки, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю.

Приймаючи до уваги наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що земельна ділянка площею 1,70 гектарів, що розташована на території Лебединської сільської ради Шполянського району, Черкаської області є об`єктом спадкування саме за заповітом від 14.01.1999 року, а отже, відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.03.2004 року, зареєстрованого у реєстрі за № 512, посвідченого державним нотаріусом Шполянської державної нотаріальної контори Курінним В.В., про що правильно вказав суд першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду також погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки вимога про визнання недійсним та скасування Державного акту серія ЯА № 210710 від 02.02.2005 року на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :02:002:0073, площею 1,70 га, виданого ОСОБА_2 є похідною позовною вимогою від основної позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.03.2004 року, зареєстрованого у реєстрі за № 512, що посвідчений державним нотаріусом Шполянської державної нотаріальної контори Курінним В.В., а суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення основної позовної вимоги, з чим погодилась колегія суддів апеляційного суду, тому відсутні правові підстави для задоволення вказаної похідної позовної вимоги за таких обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб?єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв?язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 761/40184/16-ц зазначено, що якщо право позивача оспорюється іншими учасниками конкретних цивільних правовідносин, які вважають, що вчинення чи не вчинення певної нотаріальної дії вплине на їх права та обов?язки, такий спір підлягає вирішенню саме між особою, яка безпосередньо брала участь у нотаріальному процесі, та особою, яка оспорює права, що виникають на підставі вчиненої нотаріальної дії.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що державний нотаріус Шполянської державної нотаріальної контори Курінний В.В. не є належним відповідачем у справі.

Крім того, позивачем не зазначено позовних вимог до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області та не вказано в позовній заяві, які права позивача порушив даний відповідач, а тому Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області також не є належним відповідачем у даній справі.

Колегія суддів апеляційного суду акцентує увагу на тому, що оскільки позивач подав свій позов також і до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, тобто до ОСОБА_2 , суб`єктний склад учасників справи визначений в обсязі, який дозволив розглянути справу суду першої інстанції та ухвалити рішення.

Отже, колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що висновок суду першої інстанції про припинення права ОСОБА_3 на земельну ділянку (пай) в момент отримання державного акту про право на земельну ділянку є помилковим, колегією суддів апеляційного суду оцінюється критично та відхиляється як безпідставний.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що відповідно до заповіту від 26.03.2001 року ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_7 саме сертифікат на право на земельну ділянку (пай) ЧР № 0232087 КСП «Лебедин», який в силу положень пункту 17 розділу Х «Перехідних положення» Земельного кодексу України втратив свою дійсність, оскільки ОСОБА_3 за життя виділили земельну ділянку (пай) у натурі, вона отримала відповідний Державний акт на право власності на землю та змін до заповіту від 26.03.2001 року не внесла.

В цілому, доводи апеляційної скарги, колегією суддів апеляційного суду оцінюються критично, оскільки є безпідставними та необґрунтованими, і не містять жодних доказів та посилань щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час розгляду позовної заяви, неправильного застосування норм матеріального права, оскільки такі скаржником не наведені у скарзі, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного рішення суду першої інстанції, яким у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з вище викладеного, апеляційний суд вважає, що оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції є законним та не підлягає скасуванню, оскільки ухвалене з дотриманням норм процесуального законодавства, правильним застосовуванням норм матеріального права, а тому заочне рішення суду першої інстанції слід залишити - без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 слід залишити за особою, яка подавала скаргу, оскільки рішення суду залишено - без змін, а тому судові витрати апеляційним судом не переглядалися.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 23 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 14.09. 2022 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков