КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 366/2575/20 Головуючий у 1-й інст. - Слободян Н.П.
Апеляційне провадження 22-ц/824/2400/2022 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 25 жовтня 2021 року у справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та виселення з жилого будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розділ спільно нажитого майна, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до Іванківського районного суд Київської області з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та виселення з житлового будинку.

Посилалась на те, що вона є власником жилого будинку з господарськими спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12 серпня 2006 року.

24 листопада 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, від якого мають двох дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 20 січня 2020 року шлюб між подружжям розірвано, дітей залишено на вихованні матері.

Після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_1 залишився проживати у будинку позивача, на що вона згоди не давала, просила його виселитись, але він відмовився. Комунальні платежі він фактично не сплачує, створює незручності для проживання у будинку та користуванні ним, перешкоджає їй, позивачці, та її дітям (зокрема, доньці від першого шлюбу та її чоловіку), реалізовувати в повній мірі її право власності.

Посилається на те, що відповідач має власне житло в АДРЕСА_2 .

19 березня 2021 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 про розділ спільно нажитого майна.

Просив виділити ОСОБА_1 у особисту приватну власність половину домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 та легковий автомобіль AUDI A6, номер кузова НОМЕР_1 , рік випуску 1996, об`єм двигуна 2598, дата реєстрації 04.12.2015 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Відповідачу по зустрічному позову ОСОБА_3 просив виділити у приватну власність половину домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 . Господарські приміщення (вбиральню, та огорожу), залишити у їх спільному користуванні.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 25 жовтня 2021 року первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та виселення з жилого будинку - задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні належним ОСОБА_3 житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , шляхом виселення з нього ОСОБА_1 .

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розділ спільно нажитого майна - задоволено частково.

Визнано автомобіль AUDI A6, номер кузова НОМЕР_1 , рік випуску 1996, об`єм двигуна 2598, дата реєстрації 04 грудня 2015 року, реєстраційний номер НОМЕР_3 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобіля AUDI A6, номер кузова НОМЕР_1 , рік випуску 1996, об`єм двигуна 2598, дата реєстрації 04 грудня 2015 року, реєстраційний номер НОМЕР_4 , як частку в спільному майні подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля AUDI A6, номер кузова НОМЕР_1 , рік випуску 1996, об`єм двигуна 2598, дата реєстрації 04 грудня 2015 року, реєстраційний номер НОМЕР_4 , як частку в спільному майні подружжя.

У задоволенні іншої частини зустрічного позову - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 908 грн.

Додатковим рішенням Іванківського районного суду Київської області від 05 листопада 2021 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у сумі 500 грн.

Не погоджуючись з рішенням Іванківського районного суду Київської області від 25 жовтня 2021 року, 06 грудня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати частково, а саме в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 про виселення ОСОБА_1 з домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 та в позові відмовити.

Посилається на те, що суд першої інстанції розглядаючи первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення невірно оцінив фактичні обставини, що мають істотне значення для справи та неправильно застосував норми матеріального цивільного та житлового права України.

Крім того, посилається на те, що ОСОБА_1 дійсно не є власником домоволодіння розташованого за адресою АДРЕСА_1 , але ОСОБА_3 не заперечує того, що ОСОБА_1 тривалий час під час спільного подружнього життя був на законних підставах зареєстрований та проживав у спірному домоволодінні, проводив будівельні та ремонтні роботи та сплачував комунальні платежі.

Посилається на те, що він, як відповідач за первісним позовом, не має у своїй власності та постійному користуванні ніякого іншого домоволодіння.

Крім того, посилається на те, що ОСОБА_1 є членом сім`ї ОСОБА_3 , оскільки він є батьком дітей, які постійно проживають у спірному будинку.

05 січня 2022 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просили задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду залишити без змін.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Скаржником оскаржується рішення в частині задоволених первісних позовних вимог ОСОБА_3 , тому враховуючи положення ч.1 ст.367 ЦПК України в іншій частині судове рішення апеляційним судом не переглядається.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що у позивача, окрім спірного житлового будинку, іншого житла не має, там вона проживає з двома спільними з відповідачем 12-річними різностатевими дітьми. Крім того, вона має доньку від першого шлюбу, яка вже має свою сім`ю, і через суттєві протиріччя з її колишнім чоловіком ОСОБА_1 , донька з чоловіком вимушені проживати в іншому місці, щоб забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для їх малолітньої дитини, хоча, з дозволу позивача, як власника будинку, могли б проживати у будинку. Тобто, проживання ОСОБА_1 , який має інше житло, у будинку, який належить позивачу, створює останній перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що позивач за первісним позовом є власником жилого будинку з господарськими спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12 серпня 2006 року ( а.с.18- 20, т.1).

Від першого шлюбу ОСОБА_3 має доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13).

24 листопада 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрували шлюб, від якого мають двох дітей, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12-14, т.1).

Після реєстрації шлюбу відповідач ОСОБА_1 , за згодою власника будинку, позивача ОСОБА_3 , був зареєстрований у ньому і залишається зареєстрованим і на даний час, що підтверджується довідкою Іванківської селищної ради № 981 від 13 жовтня 2020 року ( а.с.7, т.1).

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 20 січня 2020 року шлюб між сторонами розірвано, діти залишені на вихованні матері (а.с.16-17, т.1).

Позивач вказує, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишився проживати у належному їй будинку, на що вона згоди не давала, просила його виселитись, але він відмовився, вказувала, що між сторонами існують постійні суперечки, що порушують мирне співіснування сторін у спірному будинку.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, порушувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ч.1 ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України).

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно із рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст.8 Конвенції.

Виселення має оцінюватися на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ, позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року справі № 442/8188/19 (провадження № 61-7095св21).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно підтверджується, що ОСОБА_1 має у приватній власності домоволодіння розташоване по АДРЕСА_2 ( а.с.131-132, т.1).

Отже, на момент розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що відповідач мав у власності житловий будинок АДРЕСА_2 .

Апеляційним судом встановлено, що доказів відповідно до приписів статтей 76 -81 ЦПК України того, що ОСОБА_1 своєю поведінкою унеможливлює саме для позивачки ОСОБА_3 повноту користування її власністю (будинком), суду не було надано.

ОСОБА_3 посилається лише на те, що між ОСОБА_1 та її зятем (чоловіком старшої доньки) були напружені неприязні взаємовідносини, у зв`язку з чим сім`я доньки змушена була проживати окремо від позивачки.

Як встановлено апеляційним судом належний відповідачу на праві власності будинок по АДРЕСА_2 на день розгляду справи судом першої інстанції був арештований виконавчою службою.

На день розгляду справи апеляційним судом згідно довідки Іванківської селищної ради від 15 серпня 2022 року № 925 будинок за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на який зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 повністю знищений внаслідок збройної російської агресії 25 лютого 2022 року та непридатний для проживання (а.с. 77, т.2).

Знищення будинку повністю підтверджується актом про пожежу Комісії у складі головного інспектора ВОПР Вишгородського районного управління ГУ ДСНС України у Київській області майора служби цивільного захисту Карачуна Андрія Валерійовича від 18 серпня 2022 року (а.с.78, т.2).

Тобто ОСОБА_1 , окрім будинку за адресою - АДРЕСА_1 , де він зареєстрований, іншого житла не має.

Верховний Суд в постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі № 754/613/18-ц вказав, що тривалий час постійного і на законній підставі проживання особи в житлі, незалежно від правового режиму останнього, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому наступне виселення такої особи з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У рішенні Верховний Суд послався на рішення Європейського суду з прав людини у справі „Кривіцька і Кривіцький проти України», відповідно до якого в контексті вказаної Конвенції поняття «..житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.»

Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/21 вказав, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто чоловік і дружина вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням..».

«Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватись, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».

(Постанова Верховного суду від 04 серпня 2021 року у справі №157/648/20).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з вищевикладеного, рішення суду підлягає скасуванню як постановлене за неповно з`ясованих обставин справи та порушенням норм матеріального та процесуального права, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 25 жовтня 2021 року - скасувати в частині задоволення первісного позову ОСОБА_3 .

Постановити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 серпня 2022 року.

Головуючий

Судді