Справа № 171/1219/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2022 року м. Апостолове Дніпропетровської області

Апостолівський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючий суддя Чумак Т.А. за участю секретаря судового засідання Жандарук В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Козар Михайло Володимирович, до ОСОБА_2 про визнання 1/2 частки житлового будинку особистою приватною власністю,

встановив:

14.06.2021 року адвокат Козар М.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з ОСОБА_1 має намір продати належну йому частку будинку, який розташований у АДРЕСА_1 , однак нотаріусом йому було роз`яснено, що ця частка будинку була придбана в період шлюбу і тому вважається спільною сумісною власністю подружжя. Він з цим не погоджується, вважає, що будинок ним куплено за подаровані йому грошові кошти, відповідно будинок є його особистою приватною власністю і тому звертається до суду. Так, 31.08.2007 року позивач уклав договір купівлі продажу будинку, який розташований у АДРЕСА_1 . Договір було укладено позивачем у період шлюбу з ОСОБА_2 (з 02.06.2007 року), який рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 16.03.2017 року розірвано.

П. 2.1 договору купівлі продажу визначено, що «продаж 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за домовленістю сторін вчиняється за 10070 гривень, що еквівалентно 2000 доларів США, які покупець зобов`язується сплатити продавцю після підписання цього договору у строк до 01.06.2008 року з урахуванням курсу національної валюти до доларів США, встановленого національним банком України на момент розрахунку, але не нижче вказаного курсу на момент підписання цього Договору».

Протягом вересня 2007 по травень 2008 року для проведення розрахунку за укладеним договором купівлі продажу 1/2 частки житлового будинку ОСОБА_1 отримував у дар від своє матері ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 2100 (дві тисячі сто) доларів США, що підтверджується договорами дарування грошових коштів від 05.09.2007 р., 19.09.2007 р., 17.10.2007 р., 27.10.2007 р., 11.11.2007 р., 02.12.2007 р., 28.12.2007 р., 15.01.2008 р., 14.02.2008 р., 25.02.2008 р., 27.03.2008 р., 14.04.2008 р., 05.05.2008 р., 29.05 2008 р. Накопичивши необхідну суму грошових коштів від подарунків матері, ОСОБА_1 використав їх для розрахунку із продавцем за договором купівлі - продажу 1/2 частки житлового будинку. П.4.8 договору визначено «Право власності на Ѕ частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами у Покупця виникає моменту повного розрахунку, нотаріального посвідчення та держаної реєстрації цього договору». Згідно п.4.9 договору зазначено: «перехід права власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації у комунальному підприємстві «Апостолівське бюро технічної інвентаризації». Після проведення ОСОБА_1 розрахунку із продавцем за договором купівлі продажу КП «Апостолівське бюро технічної інвентаризації» зареєстровано за ним право власності на 1/2 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису 161,81 в книзі 1,7, реєстраційний номер 1431427), що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.06.2008 № 19263134. Відповідачка по справі, не зважаючи на розірвання шлюбу, з березня 2017 року не вчиняла дій, спрямованих на поділ спільного майна подружжя, та не зверталася до суду із відповідними позовом, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог позивача. Вважає, що Ѕ частку житловогобудинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є його особистою приватною власністю.

05.07.2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження.

14.12.2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, просить позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином, відзив на позов не подала, причини неявки суду не повідомила, що не являється перешкодою для розгляду справи по суті.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.17 Закону України від 23.02.2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Крім того, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої державою Україна, закріплено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального звинувачення.

Разом з тим, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При цьому ЄСПЛ вказав, що пункт 1 зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 02 червня 2007 року, шлюб зареєстровано Токівською сільською радою Дніпропетровської області, актовий запис № 05.

Вказаний шлюб розірвано рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 16.03.2017 року.

31.08.2007 р. між ОСОБА_4 , від імені якої діє ОСОБА_5 , та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 . Відповідно до п.1.5 ОСОБА_2 як подружжя надала заяву про згоду на купівлю Ѕ частини вказаного житлового будинку, що відчужується за договором.

Відповідно до п.2.1 договору купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами продаж за домовленістю сторін вчиняється за 10070 гривень 00 копійок, що еквівалентно 2000 доларів США, які покупець зобов`язується сплатити продавцю після підписання договору у строк до 01.06.2008 року.

Відповідно до копії заяви ОСОБА_2 , поданої 31.07.2007 року в нотаріальну контору, остання надає згоду на купівлі її чоловіком ОСОБА_1 Ѕ частки житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , на відомих йому умовах.

Згідно копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_1 набув у приватну власність Ѕ частину житлового будинку з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу ВЕЕТ № 414600, реєстр 1927 від 31.08.2007 р.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано копії договорів дарування валютних цінностей.

Так, відповідно до договору дарування від 05.09.2007 року ОСОБА_3 подарувала своєму синові ОСОБА_1 150 доларів США, щоб він розрахувався за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 року у АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 отримав від своєї матері ОСОБА_3 подарунок 150 доларів США, для розрахунку за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 р. в АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 19.09.2007 року ОСОБА_3 подарувала своєму синові ОСОБА_1 , 150 доларів США, щоб він розрахувався за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 року у АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 отримав від своєї матері ОСОБА_3 подарунок 150 доларів США для розрахунку за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 р. в АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 17.10.2007 року ОСОБА_3 подарувала своєму синові ОСОБА_1 , 150 доларів США, щоб він розрахувався за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 року у АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 отримав від своєї матері ОСОБА_3 подарунок 150 доларів США, для розрахунку за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 р. в АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 27.10.2007 року ОСОБА_3 подарувала своєму синові ОСОБА_1 , 150 доларів США, щоб він розрахувався за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 року у АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 отримав від своєї матері ОСОБА_3 подарунок 150 доларів США, для розрахунку за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 р. в АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 11.11.2007 року ОСОБА_3 подарувала своєму синові ОСОБА_1 , 150 доларів США, щоб він розрахувався за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 року у АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 отримав від своєї матері ОСОБА_3 подарунок 150 доларів США, для розрахунку за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 р. в АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 02.12.2007 року ОСОБА_3 подарувала своєму синові ОСОБА_1 , 150 доларів США, щоб він розрахувався за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 року у АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 отримав від своєї матері ОСОБА_3 подарунок 150 доларів США, для розрахунку за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 р. в АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 28.12.2007 року ОСОБА_3 подарувала своєму синові ОСОБА_1 , 150 доларів США, щоб він розрахувався за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 року у АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 отримав від своєї матері ОСОБА_3 подарунок 150 доларів США, для розрахунку за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 р. в АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 15.01.2008 року ОСОБА_3 подарувала своєму синові ОСОБА_1 , 150 доларів США, щоб він розрахувався за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 року у АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 отримав від своєї матері ОСОБА_3 подарунок 150 доларів США, для розрахунку за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 р. в АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 14.02.2008 року ОСОБА_3 подарувала своєму синові ОСОБА_1 , 150 доларів США, щоб він розрахувався за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 року у АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 отримав від своєї матері ОСОБА_3 подарунок 150 доларів США, для розрахунку за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 р. в АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 25.02.2008 року ОСОБА_3 подарувала своєму синові ОСОБА_1 , 150 доларів США, щоб він розрахувався за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 року у АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 отримав від своєї матері ОСОБА_3 подарунок 150 доларів США, для розрахунку за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 р. в АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 27.03.2008 року ОСОБА_3 подарувала своєму синові ОСОБА_1 , 150 доларів США, щоб він розрахувався за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 року у АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 отримав від своєї матері ОСОБА_3 подарунок 150 доларів США, для розрахунку за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 р. в АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 14.04.2008 року ОСОБА_3 подарувала своєму синові ОСОБА_1 , 150 доларів США, щоб він розрахувався за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 року у АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 отримав від своєї матері ОСОБА_3 подарунок 150 доларів США, для розрахунку за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 р. в АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 05.05.2008 року ОСОБА_3 подарувала своєму синові ОСОБА_1 , 150 доларів США, щоб він розрахувався за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 року у АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 отримав від своєї матері ОСОБА_3 подарунок 150 доларів США, для розрахунку за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 р. в АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 29.05.2008 року ОСОБА_3 подарувала своєму синові ОСОБА_1 , 150 доларів США, щоб він розрахувався за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 року у АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 отримав від своєї матері ОСОБА_3 подарунок 150 доларів США, для розрахунку за Ѕ будинку, який він купив 31.08.2007 р. в АДРЕСА_1 .

За загальним правилом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Окрім того, ч.4 ст.368 ЦК України регламентовано, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно з ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Стаття 57 Сімейного кодексу України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування.

Отже, визначаючи правовий статус майна подружжя, суд повинен встановити такі обставини як: час набуття майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття) та мету придбання майна.

Згідно з п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна - враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Частинами 2, 3 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Положеннями статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належним є докази, які містять інформації щодо предмета доказування.

Позивач зазначає, що спірна частина будинку з надвірними будівлями та спорудами належить йому на праві особистої власності, оскільки придбана за кошти, які належали йому особисто та були набуті ним у якості дарунку за договорами дарування грошей.

Проте ні договір купівлі-продажу Ѕ частки спірного домоволодіння, ні заява ОСОБА_2 , яка була подана нотаріусу під час укладення договору купівлі-продажу вказаного об`єкту нерухомості, не містить відомостей про те, що за придбання Ѕ частки домоволодіння продавцю будуть сплачені особисті кошти позивача ОСОБА_1 .

Суд враховує надані позивачем копії письмових договорів дарування валютних цінностей, проте зауважує, що позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що на оплату вартості придбаного об`єкту нерухомості позивачем було сплачено саме ті кошти, які були отримані ним в дарунок від матері.

Також не надано жодного належного допустимого доказу на підтвердження того, що мати ОСОБА_1 - ОСОБА_3 мала фінансову можливість дарувати своєму сину щомісяця по 300 доларів США.

На підставі викладеного, суд відповідно до положень ст.79 ЦПК України надані позивачем копії договорів дарування валютних цінностей визнає недостовірними доказами.

Відсутність відзиву відповідача на позовну заяву не свідчить про визнання відповідачем позову, як зазначав у своїй заяві представник позивача, оскільки надання відзиву це право, а не обов`язок відповідача. Зазначення у заяві представником позивача про визнання відповідачем позову є припущенням вказаного представника, проте відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження своєї позиції позивачем та його представником суду не надано.

Зазначене спростовує твердження позивача про належність йому спірної частини будинку на підставі особистої приватної власності.

Крім того, суд зауважує, що позивачем не надано докази на підтвердження порушення та/або оспорювання/невизнання його прав, що відповідно до ст.4 ЦПК України являється підставою для звернення до суду за захистом своїх прав.

Суд всебічно, повно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст.10-13,81,259,263,265,268 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Козар Михайло Володимирович, до ОСОБА_2 про визнання 1/2 частки житлового будинку особистою приватною власністю відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено о 09 годині 08 вересня 2022 року.

Суддя: Чумак Т.А.