ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3248/22 Справа № 182/7925/21 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А.Г. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 182/7925/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Остапенко В.О.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Гладиш К.І.

сторони

заявник: ОСОБА_1

заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2022 року, яке ухвалено суддею Багровою А.Г. у м. Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 10 січня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, в обґрунтування якої зазначила, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 та навчалася в м. Нікополі Дніпропетровської області. Паспорт СРСР вона втратила, іншого не отримувала.

Оскільки станом на 24 серпня 1991 року вона проживала в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується актом, заявник просила суд встановити факт її постійного проживання на території України, станом на 24 серпня 1991 року.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2022 року заяву задоволено та встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Нікополь Дніпропетровської області, станом на 24 серпня 1991 року.

В апеляційній скарзі Головне управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_1 посилаючись на те, що в матеріалах справи відсутні письмові докази, які б підтверджували факт саме постійного, безперервного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року в Україні.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області Лавренкова О.В., в режимі відеоконференції, який підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Нікополі Дніпропетровської області (а.с.6).

В 1988 році ОСОБА_1 отримала атестат середньої школи № 2 м. Нікополя Дніпропетровської області про середню освіту (а.с.7).

Відповідно до Акту про не проживання особи за місцем реєстрації, ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.8).

Згідно довідки про звільнення від 11.07.2014 року після відбуття покарання ОСОБА_1 повернулась до свого місця проживання за адресою АДРЕСА_2 ( а.с.9).

Крім того ОСОБА_1 зверталась із заявою про отримання паспорту громадянина України до ГУ ДМС у Дніпропетровській області та заявнику було роз`яснено про необхідність встановлення факту її проживання на території України станом на 24.08.1991 року в судовому порядку (а.с.10-11).

Заявник вважає, що факт її постійного перебування на території України підтверджується матеріалами справи, зокрема свідоцтвом про народження, атестатом про здобуття середньої освіти та актом про її проживання в м. Нікополі Дніпропетровської області.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, суд першої інстанції виходи з доведеності факту проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України», є підставою для оформлення громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у відповідності до яких громадянами України є громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Відповідно до пункту 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Пунктом 22 Положення про паспортну систему в СРСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 28 серпня 1974 року, встановлювалися вимоги щодо прописки громадян СРСР за місцем проживання громадян, що мали паспорти - по паспортам, а тих, що прибули на тимчасове проживання з одної місцевості у іншу на строк більше ніж півтора місяці, прописувалися тимчасово. Зазначеним пунктом Положення також встановлювалися обмеження у праві громадян на прописку за місцем проживання в разі відсутності в паспорті громадянина відмітки про виписку. Такі громадяни не підлягали прописці.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року заявником було надано свідоцтво про народження, атестат про здобуття середньої освіти, довідку про звільнення та Акт про не проживання особи за місцем реєстрації, в якому зазначено, що ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_1 .

На переконання колегії суддів надані заявником копії названих документів підтверджують факт народження, навчання та відбуваня покарання заявника в м. Нікополі Дніпропетровської області та підтверджують факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до копії заяви для отримання паспорту (форма №1), яка міститься в четвертому томі на а.с.68 витребуваної кримінальної справи № 426/2814/12, провадження 1/0182/139/2013, по обвинуваченню ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка засуджена 24.05.2013 року Нікопольським міськрайонний судом Дніпропетровської області за ст.185 ч.2, 307 ч.2, 69, 317 ч.1, 70 ч.1, 71 КК України вбачається, що 25 лютого 1994 року ОСОБА_1 , замість втраченого 08.08.1991 року паспорта серії НОМЕР_1 , отримала паспорт серії НОМЕР_2 що підтверджує факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року, скільки особу заявника встановлено компетентним органом, що є правовою підставою для задоволення заяви про встановлення юридичного факту проживання на території України.

Подібні за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18, провадження № 61-6498 св 20, від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19, провадження № 61-16116 св 20, від 02 червня 2021 року у справі № 125/1472/19, провадження № 61-8866 св 20, від 29 червня 2022 року у справі № 522/9243/20, провадження 61-3734св22.

У зв`язку з наведеним вище колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області про те, що в матеріалах справи відсутні письмові докази, які б підтверджували факт саме постійного, безперервного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року в Україні.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2022 року.

Головуючий:

Судді: