Справа №478/426/22 пров. №2/478/126/2022
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

06 вересня 2022 року Казанківський районний суд Миколаївської області

в складі : головуючої судді Сябренко І.П.

за участю: секретаря Поліщук С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду смт. Казанка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,

В с т а н о в и в:

24 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником житлового будинку за АДРЕСА_1 . З 2019 року він не проживає у вказаному будинку, а починаючи з 03 лютого 2021 року проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

На даний час в будинку за АДРЕСА_1 , зареєстрований, але не проживає його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після пошкодження у 2019 році відповідачем вікон, дверей в будинку та меблів останній покинув будинок та не проживає в йому більше двох років, місце його проживання йому не відоме.

Відповідач продовжує бути зареєстрованим за вище вказаною адресою, хоча фактично з 2019 року та до тепер в зазначеному будинку не проживає та не з`являється, комунальні послуги ніколи не сплачував, навіть коли проживав, участі в утриманні житла не брав. Факт реєстрації відповідача порушує його право на вільне розпорядження і користування своїм майном.

Вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 у зв`язку з тривалою, а саме, понад двох років без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації.

Посилаючись на вищевикладене, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву про можливість розгляду справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, від нього надійшла телефонограма про можливість розгляду справи в його відсутність, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши письмові докази, суд приходить такого висновку.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-ІV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1, 3 ЦК України, ст.ст.2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюють особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності, в цілому належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , що підтверджується дублікатом Свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 05 серпня 2002 року, виданого на підставі рішення виконкому Казанківської селищної ради депутатів трудящих №78 від 26 липня 2002 року (а.с.8).

ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що вбачається із довідки про реєстрацію місця проживання особи №17/03-15/09 від 03.02.2021 року (а.с.3).

З домової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_1 , вбачається, що за зазначеною адресою з 14.01.2004 року зареєстрований - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6-7).

Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї ОСОБА_1 за №61 від 29.08.2022 року, складеного соціальним інспектором Казанківської селищної ради Башкірьовою К. в присутності ОСОБА_3 , вбачається, що в ході обстеження встановлено слідуюче, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за місцем проживання: АДРЕСА_1 , але фактично за даною адресою не проживає. Зі слів ОСОБА_1 знаходження ОСОБА_2 не відоме, в будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 не проживає з 05.06.2020 року. Будинок знаходиться в занедбаному стані, в будівлі безлад, меблі та вікна потребують капітального ремонту. Факт не проживання ОСОБА_2 підтверджують сусіди ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.36).

Тобто, відповідач ОСОБА_2 , який зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 , з 05 червня 2020 року в ньому не проживає.

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Аналогічні положення закріплені у ст.9 ЖК України, за якою ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

За ст.270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява №19009/04, п..50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitska v.Ukraine»).

Відповідно до ст.1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Так, ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

У відповідності до ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК УРСР, а саме подружжя їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, за змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В свою чергу, згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Окрім того, норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

Відповідно до положень норм статей 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У силу ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку за АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_2 , який зареєстрований в ньому впродовж двох років, тобто з 05 червня 2020 року, будь-якого інтересу до житлового будинку, не виявляє без поважних причин не проживає, з реєстрації за місцем попереднього проживання не знявся, чим створює позивачу як власнику будинку перешкоди в користуванні своїм майном тим самим порушуючи його право власності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

У відповідності до ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 992 грн 40 коп.

Керуючись ст.ст.12, 13, 259, 264, 265, 268, 279 ЦПК України, суд

У х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 , з моменту вибуття, тобто з 01 липня 2020 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 992 грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складено 06.09.2022 року.

Суддя І.П. Сябренко