Справа № 202/7153/21
Провадження № 2/202/753/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Бєсєди Г.В.

за участю секретаря Свити Н.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: державний нотаріус Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Карлова Тетяна Геннадіївна про визнання договору довічного утримання недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_4 , третя особа: державний нотаріус Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Карлова Тетяна Геннадіївна про визнання договору довічного утримання недійсним.

В обґрунтування позовної заяви зазначив, що 23 жовтня 2014 року між його матір`ю - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання. У відповідності до умов даного договору ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_4 належну їй на праві приватної власності квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зі свого боку ОСОБА_4 приймав на себе зобов`язання: за потреби забезпечувати медичними препаратами, поховати матір, та здійснювати матеріальне забезпечення, яке за домовленістю сторін складає 500 грн. щомісяця. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 , всупереч вимогам договору про довічне утримання його брат усунувся від здійснення витрат на поховання та йому прийшлося робити це самостійно. Крім того, він неодноразово допомагав матері грошима та здійснював за нею необхідний догляд. Наголошував, що договір довічного утримання має бути визнано недійсним з огляду недодержання відповідачем умов його виконання.

ОСОБА_4 надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що заперечує в повному обсязі проти вимог ОСОБА_1 та просить суд відмовити в їх задоволенні. Зазначав, що всі взяті на себе зобов`язання, відповідно до зазначеного договору ним були виконанні, включаючи здійснення поховання ОСОБА_5 . Додані до позовної заяви розрахунки на поховання ОСОБА_5 взагалі не є належними, достатніми та допустимими доказами позовних вимог. Інші надані позивачем чеки на придбання ліків та оплати послуг з надання мобільного зв`язку, не є підставою для задоволення позовних вимог, а лише свідчить про виконання ОСОБА_1 обов`язків відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України.

ОСОБА_1 та його представник позов підтримали та просили задовольнити.

Представник ОСОБА_4 заперечував щодо задоволення позовних вимог. ОСОБА_4 надав письмові пояснення в яких зазначив, що він тривалий час доглядав батька та матір, фінансово забезпечував їх, здійснював усі витрати по лікуванню, вирішував усі питання з похованням батька, доглядав за могилою батька, вирішував усі питання з похованням матері. Наголошував, що його брат ОСОБА_1 дуже рідко допомагав батькам, тому матір`ю було прийнято рішення про укладання договору довічного утримання саме з ним.

Представник Шостої дніпровської державної нотаріальної контори надав заяву про розгляд справи без їх участі.

В судовому засіданні в якості свідків було допитано ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 дітей позивача, які повідомили суду, що батько завжди здійснював догляд за бабусею - ОСОБА_5 , купував ліки, продукти харчування та завжди приходив до бабусі. Відповідач дуже рідко приїздив до бабусі та не допомагав їй. Коли ОСОБА_5 захворіла відповідач тиждень не викликав швидку, у зв`язку із чим бабуся потрапила до лікарні в критичному стані та невдовзі померла. Наголошували, що саме батько надавав грошові кошти на лікування ОСОБА_5 . Також, ОСОБА_1 надавав грошові кошти на поховання матері.

В судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_9 сусідку померлої ОСОБА_5 , яка повідомила суду, що ОСОБА_5 проживала одна, тому вона дуже часто допомагала померлій сплачувати комунальні послуги, купувати ліки та їжу. Їй відомо, що у померлої два сина. Перед своєю ОСОБА_5 до неї приїздив її син - ОСОБА_4 .

В судовому засідання в якості свідка було допитано ОСОБА_10 голову житлово-будівельного кооперативу де проживала померла ОСОБА_5 , яка повідомила суду, що померла розповідала, що вони з чоловіком допомогли своєму сину - ОСОБА_1 придбати житло, а тому ними спільно було вирішено укласти договір довічного утримання саме з сином - ОСОБА_8 . Повідомила суду, що відповідач приїздив до матері, допомагав їй та вирішував усі питання щодо поховання ОСОБА_5 . Перед смертю ОСОБА_5 відповідач був з нею, викликав лікаря, оскільки померла відмовлялась їхати до лікарні та в подальшому здійснював догляд за ОСОБА_5 в лікарні.

В судовому засідання в якості свідка було допитано ОСОБА_11 , яка повідомила суду, що відповідач здійснював догляд за батьками фінансово забезпечував їх, здійснював усі витрати по лікуванню, вирішував усі питання з похованням матері.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

23 жовтня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом шостої Дніпровської нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Карловою Тетяною Геннадіївною.

Відповідно до умов договору ОСОБА_5 передала ОСОБА_4 у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за умови, що ОСОБА_4 за потребою буду забезпечувати її медичними препаратами, залишити зазначену квартиру в довічному безкоштовному користуванні ОСОБА_5 , а також після смерті останньої здійснить її поховання.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 745 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до свідоцтва № 420 від 18 жовтня 2021 року, виданого «Експлуатаційна технічна служба» Підгороднянської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 в АДРЕСА_2 здійснив поховання померлої ОСОБА_5 .

ОСОБА_4 на підтвердження виконання умов договору надано також накладну № 23, видану ПП « ОСОБА_12 » на здійснення поховання ОСОБА_5 , де замовником зазначено відповідача.

Надана до позовної заяви ОСОБА_1 квитанція про придбання ліків та відомості про поповнення мобільного рахунку, не спростовують не є доказом того, що ОСОБА_4 не виконував умов договору довічного утримання.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

ОСОБА_1 не надав належних доказів на підтвердження обставин, які є підставою для визнання недійсним договору довічного утримання, зокрема, що ОСОБА_4 за потребою не забезпечував померлу медичними препаратами, не залишив спірну квартиру в довічному безкоштовному користуванні ОСОБА_5 , а також після смерті останньої не здійснив ії поховання.

В судовому засіданні позивач та свідки не заперечували, що поховання здійснював

відповідач, а ОСОБА_1 , лише надавав ОСОБА_4 частину грошових коштів на поховання.

Саме відповідачем надано суду свідоцтво про поховання померлої та накладну про понесені витрати на поховання ОСОБА_5 .

Покази свідків не є достатнім доказом того, що ОСОБА_4 не виконував свої зобов`язання за договором довічного утримання. Зокрема свідками переважно повідомлено, що позивач та члени його родини здійснювали догляд за померлою ОСОБА_5 , що не спростовує виконання відповідачем зобов`язань за договором довічного утримання.

Отже, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 76-78, 81, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), третя особа: державний нотаріус Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Карлова Тетяна Геннадіївна (м. Дніпро, пр. Слобожанський, 15) про визнання договору довічного утримання недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення складено 09.09.2022.

Суддя Г.В. Бєсєда