ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/308/21 Номер провадження 22-ц/814/1573/22Головуючий у 1-й інстанції Макарчук С. М. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю., при секретарі судового засідання: Бродській В.О., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Божко Тетяни Борисівни на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17 лютого 2022 року (ухваленее суддею Макарчуком С.М., повний текст рішення складено суддею 24 лютого 2022 року) у справі за позовами ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ нерухомого майна, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ нерухомого майна, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про поділ нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просив провести поділ в натурі нежитлових будівель і споруд по АДРЕСА_1 , виділивши йому 7/50 його частин у самостійний об`єкт (одиницю) нерухомого майна та визнати за ним право власності на цей самостійний об`єкт (одиницю) нерухомого майна нежитлову будівлю загальною площею 83,2 кв.м. по АДРЕСА_1 (далі позов № 1).

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що йому на праві спільної часткової власності належить нежитлове приміщення майстерні по ремонту транспорту з господарчими побудовами та спорудами, що складає 7/50 частин нежитлових будівель і споруд по АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками цих приміщень є ОСОБА_5 (3/100 + 1/60), ОСОБА_3 (322/750 часток), ОСОБА_6 (13/150 часток), ОСОБА_4 (1/100 частка), ОСОБА_1 (7/500 + 61/300 часток), ОСОБА_7 (1/50 частка). Власниками нежитлових приміщень, що є суміжними з його нежитловим приміщенням є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Вказує, що він виявив бажання здійснити поділ в натурі нежитлових будівель і споруд по АДРЕСА_1 , з виділенням належних йому 7/50 частин в окремий об?єкт (одиницю) нерухомого майна з оформленням права власності на новоутворений самостійний об?єкт. Тому, він звернувся до інших співвласників з пропозицією їх поділу в натурі, проте вони повідомили, що на даний час не мають намірів цього робити, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

У березні 2021 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому просила провести поділ в натурі нежитлових будівель і споруд по АДРЕСА_1 , виділивши 1/60 його частину у самостійний об`єкт (одиницю) нерухомого майна та визнати право власності на цей самостійний об`єкт (одиницю) нерухомого майна нежитлову будівлю загальною площею 89,6 кв.м по АДРЕСА_2 .

Також, у березні 2021 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , в якому просила провести поділ в натурі нежитлових будівель і споруд по АДРЕСА_1 , виділивши 3/100 його частини у самостійний об`єкт (одиницю) нерухомого майна, та визнати за нею право власності на цей самостійний об`єкт (одиницю) нерухомого майна - нежитлову будівлю загальною площею 26,3 кв. м по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Кобеляцького районного суду від 24 березня 2021 року позовні заяви об?єднано у одне провадження, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача за позовом ОСОБА_2 : ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 . Залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача за позовом ОСОБА_5 : ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17 лютого 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ нерухомого майна - задоволено.

Виділено у самостійний об`єкт (одиницю) нерухомого майна та визнано за ОСОБА_2 право власності на цей самостійний об`єкт (одиницю) нерухомого майна, належні йому 7/50 частини нежитлових будівель і споруд по АДРЕСА_1 , у складі новоутвореного об`єкту: нежитлові приміщення в будівлі літера «Б» загальною площею 83,2 кв.м., а саме: приміщення 3-1 площею 46,2 кв.м, приміщення 3-2 (1) площею 3,6 кв.м, приміщення 3-2 (2) площею 1,3 кв.м, приміщення 3-2 (3) площею 7,9 кв.м, приміщення 3-2 (4) площею 1,6 кв.м, приміщення 3-2 (5) площею11,8 кв.м, приміщення 3-2 (6) площею 10,8 кв.м, з наступним присвоєнням окремого адресного номера.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ нерухомого майна - задоволено.

Виділено у самостійний об`єкт (одиницю) нерухомого майна та визнано за ОСОБА_5 право власності на цей самостійний об`єкт (одиницю) нерухомого майна, належні їй 1/60 частини нежитлових будівель і споруд по АДРЕСА_1 , у складі новоутвореного об`єкту: нежитлова будівля літера «Г, гн» загальною площею 89,6 кв.м., а саме: приміщення 1 площею 29,4 кв.м, приміщення 2 площею 27,4 кв.м, приміщення 3 площею 13,4 кв.м, приміщення 4 площею 18,4 кв.м, приміщення І площею 1,0 кв.м, з наступним присвоєнням окремого адресного номера.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про поділ нерухомого майна - задоволено.

Виділено у самостійний об`єкт (одиницю) нерухомого майна та визнано за ОСОБА_5 право власності на цей самостійний об`єкт (одиницю) нерухомого майна, належні їй 3/100 частини нежитлових будівель і споруд по АДРЕСА_1 , у складі новоутвореного об`єкту: нежитлові приміщення в будівлі літера «А» загальною площею 26,3 кв.м, а саме: приміщення 3-6 (4-1) площею 19,2 кв.м, приміщення 3-9 (4-2) площею 7,1 кв.м, з наступним присвоєнням окремого адресного номера.

З вказаним рішенням суду не погодився представник ОСОБА_1 адвокат Божко Тетяна Борисівна та подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17 лютого 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з грубим порушенням норм матеріального права.

Зокрема вказує, що висновки БТІ, на які посилався суд першої інстанції у своєму рішенні, належним чином не оформлені, не містять інформації про участь при проведенні дослідження всіх співвласників нежитлових будівель і споруд по АДРЕСА_2 , які могли б пояснити, що перебуває у власності та користуванні кожного із них, спеціаліст БТІ не був попереджений про можливість притягнення до кримінальної відповідальності за незаконний висновок, фахівцем БТІ не визначено технічну можливість поділу спільного об`єкту нерухомого майна у складі всіх його частин, не перераховано частки всіх інших співвласників, які виникнуть після поділу об`єкту та виділення в окремі адреси майна, що належить позивачам по справі.

Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до норм чинного законодавства, визначальним для виділу або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково вважав доведеними обставини можливості виділення в окрему адресу частини нерухомого майна, що належить ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , помилково не застосував до спірних правовідносин норми: глави 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року №55, статей 183, 358, 364 ЦПК України.

Від представника позивача ОСОБА_5 адвоката Галушко С.С. надійшло письмове пояснення на апеляційну скаргу, в якому останній спростовуючи доводи, які викладені в апеляційній скарзі та підтримуючи рішення суду першої інстанції прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що згідно договору купівлі-продажу від 01.04.1997, серія ААІ № 260597, зареєстрований в реєстрі за № 751, Закрите акціонерне товариство «Надія» продало, а ОСОБА_2 купив 7/50 частин майстерні по ремонту транспорту з господарчими побудовами та спорудами в АДРЕСА_1 , що складається в цілому з майстерні по ремонту транспорту, контори, зазначеної в плані під літерою «А», площею 152,6 кв.м, швейної майстерні «Б», гаража «Д», гаража «Е», приміщення для господарських потреб «Г», вимощення «І».

В пункті 1 цього Договору вказано, що по даному договору в користування ОСОБА_2 переходять: в швейній майстерні літера «Б» приміщення 3-1 площею 46,2 кв.м, приміщення 3-2 площею 42,6 кв.м (а.с. 8, т.1).

Відповідно до висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна № 01-01-428 від 15.12.2020, виданого Комунальним підприємством «Кобеляцьке бюро технічної інвентаризації» вбачається, що щодо вказаного у цьому Договорі майна за технічними показниками об`єкт може бути поділено (а.с.18, т.1). Водночас, у цьому висновку зазначено, що загальна площа зменшилася на 5,6 кв.м за рахунок обладнання перегородок та оздоблення.

Згідно договору купівлі-продажу від 26.12.1997, серія ААК № 176910, зареєстрований в реєстрі за № 4081, вбачається, що Закрите акціонерне товариство «Надія» продало, а ОСОБА_5 купила 1/60 частину майстерні по ремонту транспорту з господарчими побудовами та спорудами в АДРЕСА_1 , що складається в цілому з майстерні по ремонту транспорту, контори, зазначеної в плані під літерою «А», площею 152,6 кв.м, швейної майстерні «Б», гаража «Д», гаража «Е», приміщення для господарських потреб «Г», вимощення «І».

Відповідно до речення 2 пункту 1 цього Договору ОСОБА_5 по цьому договору переходять у приміщенні літери «Г» приміщення 1 площею 29,4 кв.м, приміщення 2 площею 27,4 кв.м, приміщення 3 площею 13,4 кв.м, приміщення 4 площею 18,4 кв.м, тамбур 1 площею 1,0 кв.м, загальною площею 89,6 кв.м (а.с.78, т.1).

Відповідно до висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна № 01-01-444 від 29.12.2020, виданого Комунальним підприємством «Кобеляцьке бюро технічної інвентаризації» вбачається, що щодо вказаного у цьому Договорі майна, за технічними показниками об`єкт може бути поділено (а.с.90, т.1).

Згідно договору купівлі-продажу від 26.12.1997, серія ААК № 176905, зареєстрований в реєстрі за № 4074, вбачається, що Закрите акціонерне товариство «Надія» продало, а ОСОБА_5 купила 3/100 частини майстерні по ремонту транспорту з господарчими побудовами та спорудами в АДРЕСА_1 , що складається в цілому з майстерні по ремонту транспорту, контори, зазначеної в плані під літерою «А», площею 152,6 кв.м, швейної майстерні «Б», гаража «Д», гаража «Е», приміщення для господарських потреб «Г», вимощення «І».

В пункті 1 цього Договору вказано, що по даному договору в користування ОСОБА_5 переходять у приміщенні літери «А» приміщення 3-9 площею 5,9 кв.м, приміщення 3-6 площею 19,2 кв.м (а.с. 114).

Згідно висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна № 01-01-435 від 16.12.2020, виданого Комунальним підприємством «Кобеляцьке бюро технічної інвентаризації» вбачається, що щодо вказаного у цьому Договорі майна, за технічними показниками об`єкт може бути поділено (а.с. 126, т.1)

Водночас, відповідно до довідки КП «Кобеляцьке БТІ» № 01-01-304 від 07.09.2018, за даними поточної технічної інвентаризації загальна площа приміщення збільшилася на 1,2 кв.м за рахунок зносу перегородки і становить 26,3 кв.м (а.с. 127, т.1).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , та ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що кожен зі співвласників користується належними їм приміщеннями, а з консультаційних висновків вбачається що з урахуванням складеного порядку користування та відповідно до укладених договорів купівлі-продажу об`єкти можуть бути виділені у самостійний об?єкт з наступним присвоєням окремого адресного номера.

Разом з цим місцевий суд зазначив, що доказів неможливості виділення вказаних часток суду не надано, та решта співвласників нерухомого майна не заперечували проти задоволення позовів та навпаки визнавали й підтримували їх. Тому суд дійшов висновку, що позови ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є такими, що підлягають задоволенню.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

У силу положень статтей 21, 24, 41 Конституції України, статтей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Частиною першою, третьою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».

Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

З огляду на положення вищенаведених норм закону, вирішення питання щодо виділення виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, в суді можливе лише після наведення і підтвердження сторонами по справі наступних фактів: наявності правовстановлюючих документів на спільне майно у співвласників, та відповідності їх змісту щодо місцезнаходження такого майна, його складу та розміру часток співвласників у спільному майні; відсутності між співвласниками спору щодо порядку користування об`єктами належного їм нерухомого майна, розміру часток у спільному майні та з інших питань здійснення останніми права спільної власності; технічної можливості виділу у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності; відсутності порушень прав співвласників та інших зацікавлених осіб осіб, внаслідок таких дій; неможливість вирішення співвласниками вказаного питання у добровільному порядку.

Так, із наданих матеріалів справи вбачається, що кожен зі співвласників користується належними йому приміщеннями, а з консультаційних висновків вбачається що з урахуванням складеного порядку користування та відповідно до укладених договорів купівлі-продажу об`єкти може бути виділено.

Крім того, судом встановлено і не заперечувалося учасниками справи, що земельні ділянки, на яких розташований об`єкт нерухомості, виділені у приватну власність позивачам із присвоєнням кадастрових номерів.

Доводи апелянта щодо неможливості задоволення позовів з тих підстав, що існують об`єкти самочинного будівництва, а виділення часток не можливе через невизначеність обсягу часток та неузгодження його з іншими співвласниками, є необгрунтованими оскільки зазначені заперечення ґрунтуються на замовчуванні факту придбання саме конкретних приміщень, які й визначають у своїй сумі частку позивачів у спільній частковій власності, а виконані позивачами демонтування та монтування перегородок не є самочинним будівництвом.

Так, відповідно до вимог Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773 із змінами, внесеними наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 8 січня 2013 року №2, улаштування чи закриття дверних (віконних) прорізів у внутрішніх не капітальних стінах, збільшення або зменшення житлової або допоміжної площі за рахунок демонтування або влаштування перегородок (без порушення капітальних несучих стін, несучих конструкцій, опор, балок), комор, утеплення і оздоблення стін не належать до самочинного будівництва.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що доказів неможливості виділення вищевказаних часток суду не надано.

Колегія суддів, вважає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції представник третьої особи адвокат Божко Т.Б. не ставила під сумнів законність висновків бюро технічної інвентаризації, клопотань про визнання їх неналежними доказами не подавала. Натомість, ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані в апеляційній скарзі представник третьої особи (апелянт) не вказала, яким чином поділ об`єкту нерухомого майна та виділення часток по АДРЕСА_1 порушило або порушить майнові права третьої особи у цій справі співвласника зазначеного нерухомого майна ОСОБА_1 .

Таким чином доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Божко Тетяни Борисівни залишити без задоволення.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 06 вересня 2022 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ С.А. Гальонкін _______________ О.Ю. Кузнєцова