15.09.2022 Провадження по справі № 2/940/21/22
Справа № 940/517/21

РІШЕННЯ

Іменем України

15 вересня 2022 року Тетіївський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Романовської Л.І.

представника позивача адвоката Паламарчука Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» про стягнення заборгованості по заробітній платі, коштів за цивільно-правовим договором, компенсації за затримку виплати заробітної плати, компенсації за невикористані щорічну основну та додаткову відпустки,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить стягнути з відповідача: заборгованість по заробітній платі в сумі 131069,28 гривень; кошти отримані по цивільно-правовому договорі у сумі 11833,81 гривень; компенсацію за затримку виплати заробітної плати; компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач ОСОБА_1 з 25.04.2016 року був призначений на посаду лісника державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на підставі наказу № 42-к від 21.04.2016 року. За час перебування у трудових відносинах з відповідачем позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата. При звільненні позивача з посади відповідачем не було здійснено розрахунку по заробiтнiй платі, що є прямим порушенням Конституції України, КЗпП України. Крім того, на постійні вимоги позивача здійснити йому виплату заборгованості по заробітній платі, відповідач не реагував, чим порушив права позивача ОСОБА_1 .

За таких обставин, позивач змушений звернутися до суду для захисту своїх законних прав та інтересів.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 13.05.2021 року відкрито провадження в справі, яку призначено до підготовчого засідання.

15.06.2021 року представник відповідача державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» Боярська З.В. надіслала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити позивачу ОСОБА_1 у задоволенні позову, зазначаючи, що подані позивачем докази жодним чином не підтверджують наявність заборгованості по заробітній платі, її період та розмір. Також позивачем не зазначено розміру компенсації право на яку, на його думку він має, не вказано, за який період та в якому розмірі просить суд стягнути компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток. (а. с. 29-34).

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 10.08.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. (а. с. 47).

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 30.11.2021 року визнано явку представника відповідача державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» у судове засідання на 14 год. 30 хв. 01 лютого 2022 року обов`язковою та витребувано у позивача ОСОБА_1 оригінал відповіді на запит, наданий 03.09.2021 року № 336 ОСОБА_1 державним підприємством «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс`та оригінали розрахункових листків з січня 2020 року по червень 2021 року. (а. с. 83).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Паламарчук Д.Ю. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Разом з тим, надав суду розрахунок суми заборгованості по заробітній платі станом на дату розгляду справи.

Представник відповідача державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» в судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.Заяв та клопотань до суду не надав.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_1 , на підставі наказу державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» № 42-к від 21.04.2016 року, з 25 квітня 2016 року був прийнятий на посаду лісника.

На підставі наказу державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» № 57-к від 15.06.2021 року, позивач ОСОБА_1 з 15 червня 2021 року звільнений у зв`язку з втратою довір`я, згідно з п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки ОСОБА_1 (а. с. 141).

Також встановлено, що при звільненні позивача ОСОБА_1 з посади останньому не було виплачено всіх сум, що належали йому від підприємства в день звільнення.

Між тим, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 3 КЗпП України визначено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, виконував свої трудові обов`язки, при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у сумі 131069 грн. 28 коп., кошти зацивільно-правовим договором у сумі 11833,81 гривень, компенсацію за затримку виплати заробітної плати та компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки.

На підтвердження свої позовних вимог позивач надав довідку від 21.04.2021 року за № 2 та розрахункові листки. (а. с. 7-8).

Так, ОСОБА_1 21.04.2021 року за № 2 видана довідка про те, що він працював у Державному підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» за цивільно-правовим договором. Дохід за період з 01.01.2020 року по 30.04.2021 року склав 14700,40 гривень. Сума до виплати становить 11833,81 гривень. (а. с. 7).

Із розрахункового листка за квітень 2021 року, виданого державним підприємством «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на ім`я ОСОБА_1 , встановлено, що борг підприємства на кінець місяця становить 119210,57 гривень. (а. с. 8).

Із розрахункового листка за травень 2021 року, виданого державним підприємством «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на ім`я ОСОБА_1 , встановлено, що борг підприємства на кінець місяця становить 19801,50 гривень. (а. с. 119).

На спростування зазначеної у розрахункових листках інформації щодо боргу підприємства, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, зокрема документів, що підтверджують виплату зазначеної заборгованості позивачу.

Із розрахункових листків, виданих державним підприємством «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на ім`я ОСОБА_1 , встановлено, що борг підприємства перед працівником почав обліковуватися з лютого місяця 2019 року. (а. с. 115).

Відповідачем не надано документів на спростування зазначеної обставини.

Разом з тим, 21.01.2022 року за № 2, ОСОБА_1 видана довідка про те, що він працював у Державному підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» з 25.04.2016 року по 15.06.2021 року на посаді лісника. Дохід за період з 01.01.2019 року по 15.06.2021 року склав 274742,36 гривень. (а. с. 114).

Заперечуючи проти позовних вимог позивача у відзиві на позовну заяву, представник відповідача обґрунтовував свої доводи відсутністю жодних доказів, які б свідчили про наявність такої заборгованості, її період та розмір.

Разом з тим, належних та допустимих доказів, які б спростували докази, надані позивачем на підтвердження факту існування заборгованості по невиплаченій заробітній платі, її періоду та розміру, відповідач суду не надав, хоча саме роботодавець має доводити факт виплати працівнику усіх належних йому від підприємства коштів.

Так, згідно ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Разом з тим, суд констатує, що позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки на день фактичного розрахунку, позивачем не було заявлено.

Між тим, відповідно до ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета позову на власний розсуд.

Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданимвідповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Щодо заявленої вимоги про стягнення з відповідача компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткова) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Частиною 1 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

У наказі державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» № 57к від 15.06.2021 року про звільнення ОСОБА_1 зазначено провести нарахування та виплату компенсації за невикористані щорічні відпустки тривалістю 83 календарних днів. (а. с. 154).

За розрахунком позивача, позовна вимога щодо стягнення з відповідача суми компенсації за невикористану щорічну відпустку у 83 календарні дні становить 39794,35 гривень. (а. с. 135).

Однак, зустрічного розрахунку компенсації за невикористані позивачем дні щорічної відпустки відповідач суду не надав. Також відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення виплати зазначеної компенсації у день звільнення позивача, а саме 15.06.2021 року.

Отже, на підставі вищенаведених правових норм, зважаючи на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», беручи до уваги те, що позивач ОСОБА_1 при звільненні не отримав від відповідача належних йому сум, докази, якими позивач обґрунтовував свої вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 131069,28 грн. та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у сумі 39794,35 грн. відповідачем спростовані не були, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення цих позовних вимог.

Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 9901/407/19 вказано, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів за цивільно-правовим договором, то суд зазначає наступне.

При зверненні до суду позивач, як на підставу вимог про стягнення з відповідача коштів за цивільно-правовим договором у сумі 11833,81 гривень, посилався на норми Кодексу Законів про працю України та Закону України «Про оплату праці».

Суд зазначає, що взаємовідносини фізичної особи і суб`єкта господарювання можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами ст. 208 ЦК України.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 ЦК України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідальність у цивільно-правових відносинах визначається в договорі, а те, що ним не врегулюване - чинним законодавством України.

Зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 820/1432/17, від 13.06.2019 року у справі № 815/954/18.

Як встановлено, позивач у позовній заяві не послався на норми цивільного законодавства щодо стягнення коштів за цивільно-правовим договором.

Однак суд вважає за необхідне зауважити, що саме на суд покладено обов`язок надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15, від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц та від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц.

Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту та не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. (висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 17 березня 2021 року у справі № 299/396/17).

Згідно із ст. ст. 1, 2 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до норм ЦК України діє принцип свободи договору.

За приписами ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Отже, відносини, що виникають з цивільно-правового договору про надання послуг, не є тотожними з трудовими правовідносинами, а укладання цивільно-правового договору про надання послуг не свідчить про наявність трудових відносин між замовником та наданими виконавцем фізичними особами і може обумовлюватися свободою договору, визначеною Цивільним кодексом України. При цьому у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідач не спростував належними та допустимими доказами наявності договірних відносин між ним та позивачем та факту надання позивачем послуг за цивільно-правовим договором. Більш того, наявність договірних відносин між сторонами у справі підтверджується довідками державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», з яких встановлено, що ОСОБА_1 працював у державному підприємстві «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» за цивільно-правовим договором. (а. с. 7, 113).

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 також і винагороди за цивільно-правовим договором у сумі 11833,81 гривень.

Щодо стягнення компенсації за затримку виплати заробітної плати, то суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Порядок здійснення компенсації врегульовано Законом України від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам витрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати», який набрав чинності з 01.01.2001 року, а також Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим з метою реалізації цього Закону, постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159.

Відповідно до ст. 1 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2 Закону № 2050-ІІІ).

Згідно із ст. 3 Закону № 2050-ІІІ, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 Закону № 2050-ІІІ).

Пункти 1, 2 Порядку № 159 відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ, а пункт 3 - деталізує структуру грошових доходів, які підлягають компенсації, та вказує, що такі повинні одержуватись громадянами в гривнях на території України.

Роз`яснення щодо застосування цього Порядку надає Мінсоцполітики (пункт 9 Порядку № 159).

Метою такого законодавчого регулювання є захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Конституційний Суд України у цьому рішенні не надавав офіційного тлумачення положенням статті 34 Закону України «Про оплату праці» та Закону № 2050-ІІІ.

У мотивувальній частині рішення зазначено, що «кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги».

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України, частина перша статті 1 Закону України «Про оплату праці»).

У рішенні від 15.10. 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» й «оплата праці», які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абзац восьмий пункту 2.1 мотивувальної частини).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Системне тлумачення вказаних норм матеріального права, аналіз зазначених рішень Конституційного Суду України дає підстави стверджувати, що механізм компенсації, передбачений статтею 34 Закону України «Про оплату праці» є застосовуваним в порядку, визначеному Законом № 2050-ІІІ та Порядком № 159 до несвоєчасно виплаченої нарахованої заробітної плати під час дії трудового договору, а також у разі несвоєчасної виплати заробітної плати, присудженої за рішенням суду, як під час дії трудового договору, такі і після його припинення. Разом із тим, у разі невиплати в день звільнення працівнику усіх належних сум, які входять до структури заробітної плати, та/або встановлення (присудження) їх судовим рішення, ухваленим за зверненням працівника, після припинення трудових відносин, застосуванню підлягає механізм компенсації, визначений статтею 117 КЗпП України. Протилежне тлумачення робить неможливим визначити таку підставу компенсації, як база для її нарахування, а також встановити час початку прострочення виплати, і не сприяє визначеності змісту зобов`язання щодо розміру заробітної плати, недонарахованої працівнику.

Близькі за змістом висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 243/5135/16-ц (провадження № 61-5396св18) та в постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 525/789/17 (провадження № 61-14611св19), а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19).

З огляду на зазначене вище, суд дійшов висновку, що за обставинами цієї справи відсутні підстави для стягнення компенсації у зв`язку з затримкою термінів її виплати.

Отже, з огляду на наведені вище норми законодавства, встановлені судом фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, досліджені докази, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відтак, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 992 грн. 40 коп.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 19, 43, 55 Конституції України, статтями 3, 74, 83, 94, 115, 116, 117 Кодексу законів про працю України, статтями 1, 2, 6, 626, 901 Цивільного кодексу України, Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам витрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати», статтями 10, 12, 13, 76- 81, 89, 141, 142, 264-268, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» про стягнення заборгованості по заробітній платі, коштів за цивільно-правовим договором, компенсації за затримку виплати заробітної плати, компенсації за невикористану щорічну відпустку - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», , юридична адреса: 07201, Київська область, Вишгородський район, смт. Іванків, вул. Івана Проскури, буд. 24, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , нараховану, але не виплачену суму заробітної плати у розмірі 131069 (сто тридцять одна тисяча шістдесят дев`ять) гривень 28 копійок, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Стягнути з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», , юридична адреса: 07201, Київська область, Вишгородський район, смт. Іванків, вул. Івана Проскури, буд. 24, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , винагороду за цивільно-правовим договором у сумі 11833 (одинадцять тисяч вісімсот тридцять три) гривні 81 копійок, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Стягнути з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», , юридична адреса: 07201, Київська область, Вишгородський район, смт. Іванків, вул. Івана Проскури, буд. 24, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ,зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 39794 (тридцять дев`ять тисяч сімсот дев`яносто чотири) гривні 35 копійок, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», , юридична адреса: 07201, Київська область, Вишгородський район, смт. Іванків, вул. Івана Проскури, буд. 24, на користь держави судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок на рахунок UA0026001, отримувач коштів: ГУК у м. Києві /м.Київ/22030106, код за , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), МФО 899998, код класифікації доходів бюджету 22030106.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 22.09.2022 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК