Ухвала

31 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 308/9306/18

провадження № 61-7395ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка підписана представником Наконечною Альоною Вікторівною, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 листопада 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Надії Михайлівни про скасування рішення державного реєстратора,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Н. М., у якому просила скасувати рішення приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Н. М. від 26 жовтня 2016 рок за записом №17263898 про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , на підставі іпотечного договору від 26 грудня 2007 року №MKH7GI.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано рішення приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Н. М. від 26 жовтня 2016 року за записом № 17263898 про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , на підставі іпотечного договору від 26 грудня 2007 року № MKH7GI. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що державна реєстрація права власності за АТ КБ «Приватбанк» на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , на підставі іпотечного договору від 26 грудня 2007 року №MKH7GI проведена неправомірно, з порушенням встановленої законом процедури. Відповідачами не подано належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували проведення оцінки предмета іпотеки та вартість предмета іпотеки, а також, що така погоджувалась з власником майна, що є істотною обставиною при зверненні стягнення на предмет іпотеки і відповідає правовій позиції висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі №306/2053/16.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 21 червня 2022 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 листопада 2021 року в частині позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про скасування рішення державного реєстратора залишено без змін. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 листопада 2021 року в частині позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Н. М. про скасування рішення державного реєстратора та в частині солідарного стягнення судового збору скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Н.М. про скасування рішення державного реєстратора та стягнення судового збору відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що державна реєстрація права власності за АТ КБ «Приватбанк» на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , на підставі іпотечного договору від 26 грудня 2007 року №MKH7GI проведена неправомірно, з порушенням встановленої законом процедури, та обґрунтовано в цій частині задовольнив заявлений позов. Апеляційний суд також зазначив, що банк не подав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів щодо отримання позивачем повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Апеляційний суд також зробив висновок про те, що позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на домоволодіння не може бути звернена до приватного нотаріуса, якого позивач визначив співвідповідачем. З огляду на те, що позивач заявила позов, зокрема, і до неналежного співвідповідача - приватного нотаріуса, у позові до даного відповідача слід відмовити з вищенаведених підстав.

АТ КБ «Приватбанк» 03 серпня 2022 року через підсистему Електронний суд подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Наконечною А. В., на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 листопада 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 червня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, а саме: вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості інших учасників справи.

Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 10 серпня 2022 року подано уточнену касаційну скаргу, у якій АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В уточненій касаційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зазначаючи при цьому, що суди ухвалили незаконне та необґрунтоване рішення без достатнього дослідження наявних у справі доказів. Разом з тим, підстави касаційного оскарження судового рішення, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, в уточненій касаційній скарзі не викладено.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (частина третя статті 411 ЦПК України).

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга на підпункт перший частини третьої статті 411 ЦПК України (суд не дослідив зібрані у справі докази) має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на пункт 1, 2 або 3 частини другої статті 389 цього Кодексу як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення. АТ КБ «Приватбанк» не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Окрім цього, посилання на те, що суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України) за відсутності обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Тому АТ КБ «Приватбанк» не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка підписана представником Наконечною Альоною Вікторівною, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 листопада 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 червня 2022 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат