ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/6329/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2022 р. суддя Дарницького районного суду м. Києва Сирбул О.Ф. розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визначення розміру аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визначення розміру аліментів. У позовних вимогах позивач просив суд: встановити розмір в сумі або відсотках розмір аліментів, які він має сплачувати щомісяця на користь нашої спільної в відповідачем дитини; - зобов`язати відповідача 1 закрити виконавче провадження шляхом винесення відповідних його постанов про закінчення виконавчих проваджень та зобов`язати ВДВС Дарницького районного управління юстиції у місті Києві зняти арешти з майна, шляхом винесення постанов про звільнення всього майна, що належить позивачу з-під арешту; -витребувати від відповідача та третьої особи документи з виконавчого провадження 55425606 які свідчать про добропорядне виконання зобов`язань по сплаті аліментів; а також у відповідача копію свідоцтва про народження спільної дитини. На обґрунтування позову позивач вказує, що на даний час, на підставі рішення дарницького районного суду про стягнення аліментів з позивача на користь спільної дитини з відповідачем було відкрито виконавче провадження №55425606 у ВДВС Дарницького району міста Києва (цивільна справа753/13464/19). Позивач постійно, щомісяця, відповідально сплачує на користь дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти. На сьогодні з цього питання існує невизначеність. А саме, будь-які витрати на утримання дітей мають визначатися за домовленістю між батьками або за рішенням суду. За рішенням суду (цивільна справа753/13464/19) було призначено до сплати аліменти у відповідності 25% від заробітку. Однак, вже кілька років позивач не має роботи, ні офіційно ні неофіційно не працевлаштований. При цьому постійно сплачує на користь дитини її матері суми, які вона вимагає, однак їх розмір не врегульовано ні чинним законодавством України для нас, ні договірною домовленістю. Такі дії з її боку обмежують можливості позивача щодо роботи і заробітку. Наявність обтяження та невизначеність конкретної суми аліментів, або процентної ставки від чітко визначеного джерела для сплати аліментів - спричиняє певні труднощі у побуті та унеможливлює отримати додаткові кошти, частина яких, спрямовувалася б і відповідачу як додаткові, на утримання спільної дитини. Таким чином, позивач вказує, що спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 13 січня 2021 року у справі № 2-751/2007 вказано, що право на обрання порядку звернення до суду належить заінтересованій особі. В свою чергу, суд має захистити інтереси особи, незалежно від обраного нею способу, як в порядку позовного провадження, так і в порядку контролю за виконанням судового рішення.

Ознайомившись із матеріалами позовної заяви, суддя вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.

З точки зору цивільного процесуального законодавства предмет позову це частина позову, яка складає матеріально-правову вимогу позивача до відповідача. Предмет позову характеризує те, на що спрямований позов і випливає з матеріально-правовиих відносин.

Підстава позову це юридичні факти, на основі яких позивач обгрунтовує свої вимоги відповідно до норм матеріального права.

Зі змісту позову вбачається, що вона встановленим законом елементам у цій частині не відповідає, оскільки матеріально-правовий спір та матеріально-правова вимога позивача до відповідача відсутні.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 71 Закону визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця.

Вказана норма про щомісячне обчислення розміру заборгованості зі сплати аліментів діє з 05 жовтня 2016 року з набранням чинності Законом України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження».

Згідно ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 1 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі Інструкція), виконавець розпочинає примусове виконання рішення про стягнення аліментів на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Стягнення аліментів здійснюється відповідно до вимог статті 70 Закону та пунктів 3-10 розділу Х цієї Інструкції.

Стягнуті аліментні суми перераховуються виконавцем на зазначений стягувачем в письмовій заяві рахунок у банку або іншій фінансовій установі чи надсилаються на адресу стягувача поштовим переказом, що здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження.

У разі якщо боржник отримує заробіток (доходи) у різних місцях, відрахування аліментів із кожного виду виплат здійснюється за окремими постановами про звернення стягнення на доходи боржника згідно з розміром утримання, визначеним виконавчим документом.

У разі якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження.

Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України.

Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

З наведених норм інструкції слідує, що під час виконання судового рішення у межах виконавчого провадження контроль за сплатою аліментів здійснює державний виконавець, який також обчислює розмір заборгованості зі сплати аліментів.

Так, пункт 4 розділу XVI Інструкції містить обов`язок виконавця обчислювати розмір заборгованості зі сплати саме аліментів на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Згідно із ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Частиною 4 ст. 273 ЦПК передбачено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, може бути змінений за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Також, згідно із ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Водночас, позивач у позові вказує лише про добровільну сплату певних сум на користь відповідача та утримання спільної дитини, незрозумлість розміру аліментів, який підлягає стягненню за виконанням рішення суду, а також на свій незадовільний матеріальний стан.

Зі змісту позову також вбачається, що аліменти сплачуються позивачем у порядку примусового виконання рішення суду у межах виконавчого провадження №55425606, відкритого на підставі рішення суду №753/13464/19, з чого слідує, що питання яке піднімає позивач у позовній заяві виникло у порядку виконання рішення суду, зокрема щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню з позивача контроль та обрахунок якого має здійснюватися державним виконавцем у межах виконавчого провадження у відповідності до рішення суду.

Крім того, позивачем ставиться питання про закриття виконавчого провадження шляхом винесення постанови про закінчення виконавчих проваджень та зобов`язання ВДВС Дарницького районного управління юстиції у місті Києві зняти арешти з майна, що належить позивачу.

Згідно з п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03 червня 2016 року у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. У разі пред`явлення до суду такого позову в порядку цивільного судочинства суддя має відмовити у відкритті провадження. У зв`язку із цим боржник не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання.

У разі пред`явлення до суду такого позову в порядку цивільного судочинства суддя має відмовити у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК (норма в редакції до змін, які набрали чинності 15.12.2017, так як заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства).

Аналогічна позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 23.12.2020 (справа № 554/7908/17-ц), в якій зазначено, що відповідно до частини першої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Підстави зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини визначено ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження".

Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби суб`єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов`язані з визнанням права власності на арештоване майно.

Таким чином, за змістом наведених положень Закону України "Про виконавче провадження", в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Положеннями ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.

Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 26.09.2019 у справі №607/3894/17.

З огляду на наведені норми та роз`яснення, надані Верховним Судом, суд дійшов висновку, що боржник, на майно якого державним виконавцем накладено арешт, не може звертатися до суду з заявою про зняття арешту з майна, оскільки у судовому процесі він є боржником та законом для нього встановлений інший порядок вирішення даного питання (шляхом звернення до суду зі скаргою відповідно до розділу VII ЦПК України).

Таким чином, оскільки арешт на майно боржника було накладено саме державним виконавцем в порядку виконання рішення суду в межах виконавчого провадження № 55425606, відтак позовна вимога про зняття арешту з майна позивача не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, а питання про зняття арешту з майна боржника слід вирішувати у порядку, визначеному розділом VII ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Тому даний спір підлягає розгляду у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» шляхом подання стороною виконавчого провадження скарги на дії або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (ст. 447, ч. 1 ст. 448 ЦПК України).

Права державного виконавця, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», є дискреційними та не можуть тлумачитись як безумовні обов`язки, а суд не вправі зобов`язувати посадових осіб державної виконавчої служби до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною особою державної виконавчої служби, зокрема у даному випадку зобов`язувати виконавця винести постанову про закриття виконавчого провадження.

Також суддя звертає увагу на те, що згідно частини першої та другої статті 271 Цивільного процесуального кодексу України, за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд може роз`яснити судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання.

За нормою вказаної статті рішення суду може бути роз`яснено у разі, якщо без такого роз`яснення його важко виконати, оскільки існує значна ймовірність неправильного його виконання внаслідок неясності резолютивної частини рішення. Тобто, роз`яснення рішення суду - це засіб виправлення недоліків судового акта, який полягає в усуненні неясності судового акта і викладенні рішення суду у більш ясній і зрозумілій формі.

Роз`ясненню підлягає судове рішення, яке підлягає виконанню як у добровільному порядку, так і примусово у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що позивачем заявлено вимоги, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства (позовного провадження), у відкритті провадження по даній цивільній справі слід відмовити.

Відповідно до ч. 5 ст. 186 ЦПК України, відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої п. 1 ч. 1 цієї статті, суд роз`яснює позивачу, що він не позбавлений права з цими вимогами звернутися до місцевого загального суду в порядку в порядку Розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 186 ЦПК України, ЗУ «Про виконавче прровадження», -

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визначення розміру аліментів.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: