Справа № 445/268/21 Головуючий у 1 інстанції: Сивак В.М.
Провадження № 22-ц/811/108/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Золочівського районного суду Львівської області від 29 квітня 2021 року в складі судді Сивака В.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,-

встановив:

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Вимоги обґрунтовував тим, що є власником будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному будинку, окрім нього, зареєстровані його син ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_4 , однак остання майже 10 років не проживає у будинку, а фактично проживає разом із своїми дітьми за адресою: АДРЕСА_2 , хоча жодних перешкод їй у цьому ніхто не чинив.

У зв`язку з тим, що відповідачка відмовляється добровільно знятися з реєстрації у його будинку, що порушує його права, як власника будинку, просив суд визнати її такою, що втратила право на користування будинком.

Оскаржуваним заочним рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 29 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом - задоволено.

Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2021 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Золочівського районного суду Львівської області від 29.04.2021 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом - залишено без задоволення.

Заочне рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_4 , з рішенням не погоджується, вважає таке незаконним та необґрунтованим через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржує рішення в її інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , оскільки суд вирішив питання про його права, свободи та інтереси не залучивши його до розгляду справи.

Посилається на те, що не була повідомлена про час та місце розгляду справи, оскільки у позові зазначено адресу, за якою не проживає, через психологічне та економічне насильство, з приводу чого вона неодноразово зверталася у правоохоронні органи.

При цьому, наявні засоби зв`язку позивач суду не повідомив.

Зазначає, що за місцем своєї реєстрації проживала із матір`ю ОСОБА_7 , батьком ОСОБА_1 , малолітніми синами ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .

На даний час за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані позивач ОСОБА_1 , брат ОСОБА_5 , вона та син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стверджує, що суд не врахував те, що за місцем реєстрації вона не проживає через фактичні перешкоди позивача у такому проживанні, а також таким суд вирішує питання про права неповнолітньої дитини, оскільки автоматично позбавляє можливості сина проживати за місцем своєї реєстрації.

Крім цього, у неї та у ОСОБА_6 відсутнє інше житло, що підтверджується даними з Державного реєстру речових прав.

Суд не надав належної оцінки будинковій книзі, не з`ясував, чи зареєстровані за відповідною адресою неповнолітні та не залучив до справи орган опіки та піклування, не врахував фізичний та психологічний стан дитини через фактичне позбавлення її місця проживання.

Звертає увагу на те, що рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 21 травня 2014 року ОСОБА_9 позбавлено батьківських прав щодо його неповнолітнього сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому вона самостійно виховує сина, а відсутність місця проживання у неї, означає, що таке відсутнє і у сина.

Вважає, що судом допущені процесуальні порушення, які є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Покликається на те, що згідно довідки ОСББ «Конвалія» тимчасово, а саме з 01.12.2020 проживає за адресою АДРЕСА_2 , при цьому причиною такого є неможливість проживати за місцем реєстрації через сімейні конфлікти.

Не погоджується з Актами про обстеження матеріально-побутових умов, оскільки такі складалися у її відсутність та відсутність її матері, яка постійно проживала та проживає у будинку.

Крім цього, у будинку наявні її речі та речі дітей, що свідчить про те, що не мала наміру виїжджати з будинку.

Звертаючи увагу на судову практику Верховного Суду зазначає, що у справах даної категорії необхідно з`ясовувати причину відсутності відповідача понад встановлені строки.

Просить скасувати заочне рішення Золочівського районного суду Львівської області від 29 квітня 2021 рокута ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що позивач є власником спірного будинку, при цьому відповідачка, будучи зареєстрованою у такому, більше року у ньому не проживає, хоча жодних перешкод їй не чинилося в цьому, тому право відповідачки на користування спірним житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна.

Крім цього, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, суд стягнув з відповідачки в дохід держави судовий збір у відповідному розмірі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК УРСР відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях.

Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на жилий будинок, виданим КП ЛОР "Золочівське МБТІ" 09.11.1992 (а.с. 6).

Як слідує з копії будинкової книги для прописки громадян проживаючих в будинку АДРЕСА_1 , у такому зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , відповідачка ОСОБА_4 та її син ОСОБА_6 .

Зазначене підтверджується і довідками Золочівського міського виробничого житлово-комунального підприємства, які видавалися позивачу ОСОБА_1 для пред`явлення по місцю вимоги (а.с. 10-11).

Крім цього, місце реєстрації відповідачки також підтверджується копією Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання (а.с. 122).

У матеріалах справи наявні акти обстеження матеріально-побутових умов від 11.05.2019, 30.10.2020, 03.12.2020 з яких вбачається, що у вказаному будинку зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , а також ОСОБА_4 , 1992 р.н., та ОСОБА_6 2010 р.н., однак останні у будинку фактично не проживають.

Звертаючись з позовними вимогами ОСОБА_1 свої доводи зводить до того, що його дочка ОСОБА_4 майже 10 років не проживає у будинку, власником якого він є, а фактично проживає разом із своїми дітьми за адресою: АДРЕСА_2 , при цьому жодних перешкод їй у проживанні у спірному будинку ніхто не чинив, оскільки відповідачка відмовляється добровільно знятися з реєстрації, просить суд визнати її такою, що втратила право на користування будинком.

Колегія суддів виходить з того, що права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

При цьому, згідно із положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР визначені права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Відповідно до положень указаної норми закону члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Якщо особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом також закріплене у ст.405 ЦК України.

За цією статтею члени сім`ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 року справа № 6-2010цс16.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.

Отже, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають строк його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Подаючи заяву про перегляд заочного рішення, як і у доводах апеляційної скарги відповідачка ОСОБА_4 такі зводить до того, що її обмежено у користуванні будинком без правової підстави, зазначає про конфліктні відносини між сторонами, недоведеність вимог позивача, а також порушення прав малолітнього сина оскаржуваним рішенням.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Колегія суддів виходить з того, що у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, з яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Надаючи у цьому контексті оцінку Актам про обстеження матеріально-побутових умов, як єдиним доказам відсутності відповідачки за спірною адресою, а також тривалості такого, колегія суддів враховує найперше те, що такі складалися завжди комісією у складі лише одного депутата та одного представника міської ради (а.с. 12-14).

Враховуючи наведене, колегія суддів критично оцінює відповідні Акти, оскільки лише в акті від 11.05.2019 зазначено, що відповідачка не проживає у будинку з 01.01.2018, а також такі акти не підтверджують неповажність причин не проживання за відповідною адресою.

Більше того, у наданих позивачем Актах відсутні підписи сусідів, які б могли підтвердити відсутність відповідачки та її сина по місцю проживання, у протилежному випадку, відповідні Акти не можуть бути беззаперечними доказами, на яких могло б ґрунтуватися рішення суду, оскільки комісія (у складі депутата та представника міської ради) не проживала та не проживає у будинку позивача, відтак обставини щодо не проживання у такій відповідачки з її сином, їм відомі лише зі слів позивача.

Таким чином, матеріали справи не містять належних, допустимих та беззаперечних доказів того, що відповідачка без поважних причин більше року не проживає у спірному будинку.

Натомість, колегія суддів враховує пояснення і заяви надані ОСОБА_4 та її матір`ю ОСОБА_7 відділу поліції, щодо відповідних життєвих ситуацій, які супроводжувалися конфліктами з позивачем ОСОБА_1 , а також нотаріально завірену заяву ОСОБА_7 від 08.06.2021 про те, що ОСОБА_1 не допускав ОСОБА_4 та чинив їй з малолітнім сином перешкоди у проживанні за адресою АДРЕСА_1 шляхом закриття брами та вхідних дверей, ненадання ключів, при цьому на час складання такої заяви, речі ОСОБА_4 та її сина залишилися у будинку позивача (а.с. 50-56).

Що стосується доводів апеляційної скарги, щодо можливого порушення прав малолітньої дитини відповідачки, колегія суддів виходить з такого.

Згідно із з ч.ч. 1-3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Колегія суддів звертає увагу, що рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 21.05.2014, яке набрало законної сили, ОСОБА_9 позбавлено батьківських прав, щодо його неповнолітнього сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 135-138).

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Враховуючи наведене, вибір місця проживання малолітньої дитини, в силу її віку і відповідно до закону не залежить від її волі, а визначається, зокрема, матір`ю, як законним представником.

Поряд з цим, набрання оскаржуваним рішенням законної сили матиме своїм наслідком зняття відповідачки, відповідно до ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , відтак складеться ситуація, за якої малолітній син відповідачки ОСОБА_6 , будучи зареєстрованим за відповідною адресою, не зможе реалізувати свої права на проживання за місцем реєстрації.

Незважаючи на те, що вимоги до малолітнього ОСОБА_6 не пред`являлися, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги стосовно того, що оскаржуване рішення впливає на його права та обов`язки.

Більше того, за змістом статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Поряд з цим, в матеріалах справи відсутній письмовий висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору, при цьому саме в ході підготовки відповідного висновку орган опіки та піклування має можливість отримати інформацію про умови проживання дитини, перевірити забезпеченість дитини іншим житлом, крім спірного, з`ясувати причини, з яких мати дитини, як її законний представник, не приймає участь в судових засіданнях у розглядуваній справі та не повідомляє суду свою позицію щодо заявленого позову, а також інші обставини, які можуть мати значення при вирішенні справи судом.

Окремо, колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України»№ 30856/03 від 02 грудня 2010 року).

Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Разом з цим, такої мети, а також принципів пропорційності у спірних правовідносинах, колегією суддів не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів приходить переконання про те, що матеріалів справи та встановлених колегією суддів обставин достатньо для висновків про необхідність скасування оскаржуваного рішення та відмови у задоволенні позовних вимог.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Оскільки ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зважаючи на те, що позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 1362 грн. необхідно компенсувати ОСОБА_4 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Ззаочне рішення Золочівського районного суду Львівської області від 29 квітня 2021 року - скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом - відмовити.

Компенсувати ОСОБА_4 судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) гривень 00 копійок за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 05 жовтня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк