Постанова

Іменем України

15 червня 2022 року

м. Київ

справа № 488/3934/20

провадження № 61-19517 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2021 року у складі судді Чернявської Я. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду

від 03 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В., Темнікової В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі -

АТ КБ «ПриватБанк», банк) про захист прав споживачів та часткове визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 22 грудня 2006 року між ним

та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № ІМКНЗСК04440257. Згідно з пунктом 1.1 указаного кредитного договору банк зобов`язався надати кредитні грошові кошти у сумі 70 000,00 доларів США на придбання житла,

зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць

на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту.

08 липня 2019 року він направив банку лист з вимогою провести перерахунок за кредитним договором, посилаючись на неправомірне стягнення банком винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати

у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, у відповідь на який банк повідомив про неможливість задоволення цієї вимоги.

Посилаючись на частину п`яту статті 11, частини першу, другу, п`яту та сьому статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній

на момент укладення кредитного договору), позивач указував, що зазначене положення пункту 1.1 кредитного договору є несправедливими і банк

не повинен включати у договори зі споживачем відповідні умови.

Зокрема, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії,

які не є послугою.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним частину пункту 1.1 кредитного договору від 22 грудня 2006 року

№ ІМКНЗСК04440257, а саме: виплату винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, з моменту його укладення, а також зобов`язати банк провести перерахунок сплачених сум за надання фінансового інструменту щомісяця

в період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, починаючи

з 22 грудня 2006 року, у рахунок погашення заборгованості по тілу кредиту.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним частину пункту 1.1 кредитного договору від 22 грудня

2006 року № NKH3GK04440257, а саме: «виплату винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту» - з моменту його укладання.

Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» провести перерахунок сплачених

ОСОБА_1 сум за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, починаючи з 22 грудня

2006 року у рахунок погашення заборгованості по тілу кредиту.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі на придбання житлової нерухомості, тобто на спірні правовідносини поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів». Тому у частині, яка стосується обов`язку позичальника щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту, оспорюваний договір є недійсним. При цьому надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором. Така дія не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником, а згідно з частиною четвертою статті 11 Закону України

«Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту.

Крім того, суд першої інстанції вказав, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину

в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Судом першої інстанції враховано постанову Верховного Суду від 12 грудня 2018 року

у справі № 444/484/15-ц (провадження № 61-10156св18).

Районний суд відхилив заяву відповідача про застосування до спірних правовідносин позовної давності, зазначивши, що позивач звернувся до суду

з позовом у листопаді 2020 року, а вимоги позову стосуються визнання недійсним окремих частин кредитного договору, строк дії якого встановлено до 21 грудня 2026 року. Тому позовна давність починає спливати після закінчення строку дії кредитного договору, тобто позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2021 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції вірно з`ясовано фактичні обставини справи та дана їм належна правова оцінка, його висновки підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються

на нормах законодавства.

Апеляційний суд указав, що на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялися

і які банком фактично не надавалися, які не випливають із суті кредитного договору. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором

є обов`язком банку, указане не є супутніми послугами банку, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 1.1 кредитного договору у частині сплати позичальником на користь банку 0,20 % винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати виданого кредиту є обґрунтованими й підлягають задоволенню.

Районний суд вірно застосував норми матеріального права, чинні на час укладення кредитного договору, так і норми, якими в подальшому врегульовано спірні правовідносини на користь споживача. Висновок районного суду відповідає принципу справедливості та добросовісності (стаття 3 ЦК України).

Крім того, суд апеляційної інстанції відхилив посилання апеляційної скарги

про сплив позовної давності у спорі, оскільки районний суд надав вірну оцінку обставинам про те, що остаточно строк виконання зобов`язання не настав,

так як договір кредиту діє до 2026 року, а тому позовна давність

не пропущена.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у листопаді 2021 року,

АТ КБ «ПриватБанк» просить оскаржувані судові рішення скасувати

й прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає те,

що судами застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного

у постановах Верховного Суду, а також належним чином не досліджено зібрані

у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин,

які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1,

4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано дану цивільну справу із суду першої інстанції. У задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про зупинення дії судових рішень відмовлено. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву

на касаційну скаргу.

У січні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2022 року справу призначено

до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій застосували при вирішенні спору норми матеріального права, які набрали чинності після укладення спірного договору та виникнення спірних правовідносин. Зокрема, застосовано іншу редакцію статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки на момент виникнення спірних правовідносин діяла редакція указаного Закону від 13 січня 2006 року, в якій стаття 11 не містила положень щодо недійсності договору про надання споживчого кредиту й була викладена в іншій редакції. При цьому суд першої інстанції послався

на пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі - Правила), затверджених Постановою Правління Національного банку України

від 10 травня 2007 року № 168, проте кредитний договір між сторонами укладено у грудні 2006 року.

Посилаючись на відповідні норми ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів», вказує, що, укладаючи кредитний договір, сторони

у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а позичальника було повідомлено про всі умови кредитування, з якими останній погодився.

Крім того, судам попередніх інстанцій безпідставно відмовлено у задоволенні заяви відповідача про застосування позовної давності у спорі, сплив якої

є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Про всі істотні умови кредитного договору та умови кредитування позивач дізнався у грудні 2006 року, безпосередньо при укладенні кредитного договору. Позивач звернувся до суду із даним позовом у 2020 році, тобто через 14 років після укладення кредитного договору та часткового його виконання. Строк загальної позовної давності сплинув ще у 2009 році, клопотань про його поновлення ОСОБА_1 не заявляв, тому з урахуванням мотивованої заяви банку про застосування позовної давності суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позову з указаних підстав.

Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду, у тому числі

про застосування позовної давності, яку, на думку заявника касаційної скарги, безпідставно не враховано судами попередніх інстанцій при вирішенні спору.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № NKH3GK04440257, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк

з 22 грудня 2006 року по 21 грудня 2026 року включно, у вигляді

не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 84 000,00 доларів США на придбання житла (житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами

та земельною ділянкою у АДРЕСА_1 )

у розмірі 70 000,00 доларів CША, а також у розмірі 14 000,00 доларів США

на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом

і винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати

у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 6.2. даного договору (а. с. 8-9).

Сума кредиту отримана позивачем у повному обсязі, що підтверджено видатковим ордером та банківськими виписками по рахункам, на які ОСОБА_1 здійснювалося погашення боргу (а. с. 19-42, 43).

08 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до з листом за № 08/07-1 щодо визнання недійсними пункту 1.1 кредитного договору від 22 грудня 2006 року

у частині нарахування 0,20 % винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати виданого кредиту, вважаючи такі умови кредитного договору несправедливими, та здійснення у зв`язку з цим перерахунку заборгованості за кредитним договором (а. с. 10).

Листом від 22 липня 2019 року за № 20.1.0.0.0/7-190719/685 року АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні вищевказаних вимог. При цьому заявнику роз`яснено порядок примусового виконання судових рішень і вказано, що він, як сторона виконавчого провадження, не наділений повноваженнями щодо проведення виконавчих дій з виконання рішень судів (а. с. 11).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно

у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених

частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої

або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права

і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини,

що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання

про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права,

які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав

та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який

не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором

або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16

ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»

у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори

із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору

є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України

«Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

№ 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22,

23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22

Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22,

23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»

з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється

на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем)

за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів

чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку

як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України

«Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

У пункту 1.1 укладеного між сторонами кредитного договору від 22 грудня 2006 року передбачено нарахування 0, 20 % винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати виданого кредиту.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно

до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою

з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку

за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту

чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою,

що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється

при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду:

від 09 вересня 2020 року у справі № 297/1804/15-ц (провадження

№ 61-16112св19), від 19 серпня 2020 року у справі № 641/11984/15-ц (провадження № 61-37843св18), від 03 червня 2020 року у справі

№ 344/13147/16-ц (провадження № 61-38251св18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, послуга з надання споживчого кредиту є діяльністю банку

або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідає змісту кредитних правовідносин.

Виходячи із принципів справедливості та добросовісності на позичальника

не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялися і які банком фактично не надавалися,

а встановлення платежів за такі послуги заборонено нормативно-правовими актами.

Указане узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду: від 03 березня 2021 року у справі № 643/12702/15-ц (провадження № 61-203cв20), від 20 лютого 2019 року у справі

№ 666/4957/15-ц (провадження № 61-43940св18), від 12 грудня 2018 року

у справі № 444/484/15-ц (провадження № 61-10156св18).

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій врахували вищенаведене та зробили вірний висновок про те, що на позичальника

не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялися, і які банком фактично не надавалися,

які не випливають із суті договору кредиту (стаття 1054 ЦК України), оскільки надання грошових коштів за укладеним кредитним договором є обов`язком банку, та які не є супутніми послугами банку, а також, що встановлення платежів за такі послуги заборонено законом.

Разом із цим, задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції,

з висновками якого у відповідній частині погодився суд апеляційної інстанції, відхилив заяву відповідача про застосування позовної давності у спорі

(а. с. 15-18), виходячи із того, що позивач звернувся до суду з позовом

у листопаді 2020 року, а вимоги позову стосуються визнання недійсним окремих частин кредитного договору, строк дії якого встановлено

до 21 грудня 2026 року, тому позовна давність починає спливати після закінчення строку дії кредитного договору.

Верховний Суд не погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється

в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,

є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсними.

З урахуванням встановлених судами обставин, положення пункту 1.1 укладеного між сторонами кредитного договору від 22 грудня 2006 року щодо нарахування 0, 20 % винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати виданого кредиту є несправедливими в силу закону.

Проте позивач був обізнаний про умови кредитного договору, зокрема

й відповідного його пункту, з моменту укладення кредитного договору -

з 22 грудня 2006 року, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся у листопаді 2020 року.

Таким чином, позивач пропустив строк позовної давності для звернення

до суду із заявленими ним вимогами, оскільки саме з дати укладення договору починається перебіг позовної давності.

До таких висновків у відповідній частині дійшов Верховний Суд у постановах:

від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження

№ 61-1256св18), від 13 травня 2020 року у справі № 201/4259/17-ц (провадження № 61-14812св19), від 23 вересня 2020 року у справі

№ 264/767/17 (провадження № 61-6855св19).

При цьому обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться

у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності

є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули

у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS

v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Ураховуючи наведене, у справі, яка переглядається, наявні правові підстави для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку позовної давності при зверненні до суду. При цьому суди попередніх інстанцій досліджували питання пропуску позовної давності, оцінювали надані докази, проте невірно застосували норми матеріального права. Тому в цій частині Верховний Суд не виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України). Подібні правові висновки про повноваження Верховного Суду щодо позовної давності викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20).

Такі висновки відповідають роз`ясненням, викладеним у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2010 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», зокрема, встановивши, що строк для звернення

з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає

про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Указане узгоджується і з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 31 жовтня 2018 року у справі

№ 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення

у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Перевіривши у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову

у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку позовної давності при зверненні до суду.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416

ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення

та ухвалення нового рішення або зміни рішення; а також вирішити питання

про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Верховний Суд зробив висновок про задоволення касаційної скарги

АТ КБ «ПриватБанк» й ухвалення нового судового рішення про відмову

у задоволенні позову ОСОБА_1 , якого звільнено від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», за якою споживачі звільняються від сплати судового збору

за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

Згідно з частиною сьомою статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження

у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються

за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, з урахуванням сплаченого заявником касаційної скарги судового збору за подання апеляційної й касаційної скарг, судовий збір

за подання касаційної скарги у розмірі 1 681,60 грн, за подання апеляційної скарги у розмірі 1 261,20 грн, а всього - 2 942,80 грн, підлягає компенсації

АТ КБ «ПриватБанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 415, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2021 року

та постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів

та часткове визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним відмовити.

Судові витрати, понесені акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі

2 942,80 грн, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк