Провадження № 22-ц/801/1373/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2022 рокуСправа № 127/30924/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Медвецького С.К., Рибчинського В.П.,

з участю секретаря судового засідання: Олійник Г.Є.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Сучасний факторинг»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником - адвокатом Покоєвичем Артемом Олексійовичем на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 лютого 2022 року, ухвалене у складі судді Романюк Л.Ф., в залі суду,

встановив:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасний факторинг» про визнання кредитного договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з бюро кредитних історій ОСОБА_1 стало відомо, що на його ім`я оформлений кредитний договір з ТОВ «Сучасний факторинг» від 21.02.2021 №4 на суму 29 994,82 грн.

Позивачем вказано, що жодних кредитних договорів з ТОВ «Сучасний факторинг» він не оформлював та грошові кошти на картку не отримував, у зв`язку з чим позивачем було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення до Вінницького управління поліції, відомості було внесено до ЄРДР 25.06.2021 та відкрито кримінальне провадження №0000605.

11.08.2021 до ТОВ «Сучасний факторинг» було надіслано претензію, відповідь на яку так і не було отримано.

На підставі викладеного, а також посилаючись на те, що жодного договору не підписував, не проявляв свого волевиявлення, не був ознайомлений з умовами договору та погоджував його істотних умов, позивач звернувшись в суд із даним позовом, просив:

-визнати недійсним кредитний договір №4, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сучасний факторинг» від 21.02.2021 на суму 29 994,82 грн;

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Сучасний факторинг» спростувати недостовірну інформацію, стосовно укладеного з ОСОБА_1 кредитного договору №4 від 21.02.2021 та існуючої заборгованості за ним перед ТОВ «Сучасний факторинг», шляхом внесення змін до інформації, що міститься в Українському бюро кредитних історій у кредитній історії ОСОБА_1 про недійсність договору №4 від 21.02.2021;

- стягнути з ТОВ «Сучасний факторинг» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 12 000 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасний факторинг» про визнання кредитного договору недійсним залишено без задоволення.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є недоведеними, оскільки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Також судом зазначено, що в матеріалах справи відсутня копія самого договору від 21.02.2021 №4, укладеного ОСОБА_1 з ТОВ «Сучасний факторинг», який позивач просить суд визнати недійсним, а також відсутнє клопотання про витребування доказів, а саме копії оскаржуваного кредитного договору.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , діючи через свого представника, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачем було надано усі належні докази на підтвердження позовних вимог.

Також в апеляційній скарзі вказано, що ОСОБА_1 не підписував жодного договору, не проявляв своє волевиявлення, а також не був ознайомлений з умовами договору.

Крім того, із змісту рішення суду першої інстанції видно, що згідно виписки АТ «Приватбанк» за період з 01.02.2021 по 01.03.2021 ОСОБА_1 кошти на суму 29 994,82 грн не надходили, а відтак судом встановлено факт не отримання позивачем вказаних коштів.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав з підстав викладених у ній.

Представник ТОВ «Сучасний факторинг» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до роздруківки з сайту бюро кредитних історій станом на 23.06.2021, ОСОБА_1 отримав кредит у ТОВ «Сучасний факторинг» в сумі 29 994,82 грн, відповідно до договору №4 від 21.02.2021 (а.с. 12).

11.08.2021 ОСОБА_1 до ТОВ «Сучасний факторинг» було надіслано претензію з вимогою надання гарантійного листа, щодо відсутності фінансових претензій (а.с. 18).

Із виписки АТ «Приватбанк» за період з 01.02.2021 по 01.03.2021 вбачається, що ОСОБА_1 не надходило коштів на суму 29 994,82 грн. (а.с. 10-11).

Посилаючись на неукладення оскаржуваного договору, ОСОБА_1 при зверненні в суд з даним позовом заявлено вимогу про визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з приписами статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з приписами частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями статті 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини другої статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Всупереч зазначеним вимогам, позивачем не було виконано обов`язку по доведенню своїх позовних вимог, не надано жодного доказу на підтвердження своїх вимог, зокрема, як вірно зазначено судом першої інстанції, не надано оспорюваного договору від 21.02.2021 №4 на суму 29 994,82 грн, укладеного між сторонами.

Також, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи клопотання позивача про витребування доказів, а саме вищевказаного кредитного договору.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 116 ЦПК України способами забезпечення судом доказів є, зокрема, допит свідків, витребування та (або) огляд доказів.

Відповідно до частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Як вбачається з матеріалів справи, ні позивачем, ні його представником, вказане клопотання до суду першої інстанції не заявлялось, при цьому, будь - яких поважних підстав неподання такого клопотання з причин, що об`єктивно не залежали від них, не зазначено.

Разом з тим, не зазначено будь - яких доводів на підтвердження факту неможливості самостійно надати докази, необхідність яких, на думку позивача, є обов`язковою.

Частиною сьомою статті 81 ЦПК України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, безпідставними є посилання скаржника на те, що позивачем було надано усі належні докази на підтвердження позовних вимог.

Також безпідставними є доводи скаржника про те, що ОСОБА_1 не підписував жодного договору, не проявляв своє волевиявлення, а також не був ознайомлений з умовами договору, оскільки у зв`язку з відсутністю у матеріалах справи вказаного договору, дослідити такі обставини не представляється за можливе.

Доводи апеляційної скарги про наявність у матеріалах справи виписки АТ «Приватбанк», згідно з якою кошти на суму 29 994,82 грн ОСОБА_1 не надходили, що підтверджує факт не отримання позивачем таких коштів, не заслуговують на увагу, оскільки вказане не виключає можливу наявність у позивача інших банківських рахунків як у цій, так і в іншій банківській установі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Отже, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Покоєвичем Артемом Олексійовичем залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

В. П. Рибчинський