Справа № 343/1262/22
Провадження № 22-ц/4808/1136/22
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Баркова В.М.,

за участю секретаря Працун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Долинського районного суду, постановлену суддею Турашем В.А. 26 серпня 2022 року в м. Долині у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Долинський районний відділ Державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України,

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою про скасування тимчасового обмеження щодо неї у праві виїзду за межі України.

В обґрунтування заяви зазначила, що 19 грудня 2013 року Долинський районний суд ухвалив рішення тимчасово обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, згідно виконавчого листа №343/942/13- ц, виданого 15.08.2013 року Долинським районним судом про стягнення з неї на користь ПАТ «Акцент Банк» боргу в сумі 58152,37 грн. та судового наказу №2-н-5394/2008, виданого 10.11.2008 року Івано-Франківським міським судом про стягнення з неї на користь ВАТ «Плюс Банк» боргу в сумі 4239,74 грн.

На звернення заявника від 13.06.2022 року Долинським районним відділом ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) надано інформацію, що згідно даних АСВП на виконанні перебували наступні виконавчі провадження, заборгованість по яких станом на сьогоднішній день не погашено: судовий наказ №2н-5394 від 10.11.2008 р. на суму 4239,74 грн.; виконавчий лист №343/942/13-ц від 15.08.2013 р. на суму 58 152,37 грн.; судовий наказ №2н-5394 від 10.11.2008 р. на суму 4239,74 грн.; судовий наказ №343/2936/13-ц від 11.02.2014 р. на суму 1858,56 грн.; судовий наказ №343/2936/13-ц від 11.02.2014 р. на суму 1858,56 грн.; судовий наказ №2н-5394 від 10.11.2008 р. на суму 4224,74 грн.; судовий наказ №2н-5394 від 10.11.2008 р. на суму 4224,74 грн.; судовий наказ №2н-5394/2008 від 10.11.2008 р. на суму 4224,74 грн.

Стверджує, що на даний час жоден з вищезазначених виконавчих документів не перебуває на виконанні в органах ДВС.

Вона самостійно виконувала кредитні зобов`язання, що підтверджується квитанціями про сплату коштів, що додаються, тому жодних підстав для встановлення обмеження щодо її виїзду за межі України немає.

Оскільки ОСОБА_1 не знала про обмеження щодо неї, то вважала, що має право виїзду за межі України. Але під час спроби перетнути кордон з метою виїзду, 16 квітня 2022 року на міжнародному автомобільному пункті пропуску «Краківець» капітаном ОСОБА_2 було прийнято рішення про відмову їй у перетинанні державного кордону на виїзд з України, повідомлено, що обмеження у праві виїзду за межі України з неї не знято.

Таким чином, незважаючи на відсутність на виконанні в Долинському районному відділі ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) виконавчих документів щодо стягнення з неї заборгованості, саме ж обмеження не знято, що порушує її законні права та інтереси.

Просила суд скасувати встановлені щодо неї ухвалою Долинського районного суду від 19 грудня 2013 року обмеження.

Ухвалою Долинського районного суду від 26 серпня 2022 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи.

Зазначає, що жоден із виконавчих документів, до виконання яких її було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України, не перебуває на виконанні в органах державної виконавчої служби. Виконавчий лист №343/942/13- ц, виданий 15.08.2013 року Долинським районним судом про стягнення з неї на користь ПАТ «Акцент Банк» боргу в сумі 58152,37 грн. та судовий наказ №2-н-5394/2008, виданий 10.11.2008 року Івано-Франківським міським судом про стягнення з неї на користь ВАТ «Плюс Банк» боргу в сумі 4239,74 грн. повернуто стягувачу без виконання.

Стверджує, що представники АТ «Акцент Банк» та АТ «Ідея Банк» (правонаступник ВАТ «Плюс Банк») в судове засідання не з`явилися та не надали доказів наявності у неї заборгованості перед ними. Крім того, її заборгованість перед ПАТ «Акцент Банк» повністю погашена.

Вважає, що не здобувши в процесі судового розгляду жодного доказу наявності у неї заборгованості, суд поставив в основу рішення припущення про те, що стягувачі у разі порушення строку пред`явлення до виконання виконавчих документів, мають право звернутися до суду із клопотанням про його поновлення, чим, на її думку, порушив норми процесуального права.

Просить скасувати ухвалу Долинського районного суду від 26 серпня 2022 року та постановити нову, якою скасувати тимчасове обмеження її у праві виїзду за межі України.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явилися.

Представник ОСОБА_1 адвокат Комарницький Е.Г. подав до суду заяву про розгляд справи в їх відсутності.

Представник Долинського районного відділі Державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) причини неявки суду не повідомив, повідомлявся про час та місце розгляду справи належним чином.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги, апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала, що оскаржується, зазначеним вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ухвалою Долинського районного суду від 19.12.2013 року тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання нею зобов`язань згідно виконавчого листа №343/942/13-ц, виданого 15.08.2013 року Долинським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акцент Банк» 58152,37 грн. боргу, судового наказу №2-н-5394/2008, виданого 10.11.2008 року Івано-Франківським міським судом про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Плюс Банк» 4239,74 грн. боргу (а.с. 7-10).

Рішенням заступника начальника відділення інспекторів прикордонної служби «Краківець» (тип А) капітана О.П. Бова від 16.04.2022 року у зв`язку з наявністю вищевказаної ухвали суду ОСОБА_1 відмовлено в перетинанні державного кордону на виїзд з України (а.с. 11).

Відповідно до копії відповіді на заяву ОСОБА_1 Долинського відділу ДВС у Калуському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) №8866 від 22.06.2022 року згідно даних АСВП на виконанні перебували виконавчі провадження, заборгованість по яких станом на сьогоднішній день не погашено: судовий наказ №2н-5394 від 10.11.2008 року на суму 4239,74 грн.; виконавчий лист №343/942/13-ц від 15.08.2013 року на суму 58152,37 грн.; судовий наказ №2н-5394 від 10.11.2008 року на суму 4239,74 грн.; судовий наказ №343/2936/13-ц від 11.02.2014 року на суму 1858,56 грн.; судовий наказ №343/2936/13-ц від 11.02.2014 року на суму 1858,56 грн.; судовий наказ №2н-5394 від 10.11.2008 року на суму 4224,74 грн.; судовий наказ №2н-5394 від 10.11.2008 року на суму 4224,74 грн.; судовий наказ №2н-5394/2008 від 10.11.2008 року на суму 4224,74 грн.; судовий наказ №2н-5394/2008 від 10.11.2008 року на суму 4224,74 грн. (а.с. 12).

Згідно повідомлень Долинського відділу ДВС у Калуському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) №15355 від 17.08.2022 року та №15483 від 23.08.2022 року суду виконавчий лист Долинського районного суду №343/942/13-ц від 15.08.2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акцент Банк» 58152,37 грн. боргу перебував на виконанні в період з 16.10.2013 року по 07.02.2014 року. Виконавчий документ повернуто стягувачу без виконання 07.02.2014 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (№606-XIV від 21.04.1999 року). Судовий наказ Івано-Франківського міського суду №2н-5394/2008 від 10.11.2008 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ВАТ «Плюс Банк» 4239,74 грн. боргу перебував на виконанні в наступні періоди: з 20.06.2011 року по 20.11.2012 року (виконавчий документ повернуто стягувачу без виконання 20.11.2012 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (№606-XIV від 21.04.1999 року)); з 13.11.2013 року по 07.02.2014 року (виконавчий документ повернуто стягувачу без виконання 07.02.2014 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (№606-XIV від 21.04.1999 року)); з 10.04.2015 року по 23.09.2015 року (виконавчий документ повернуто стягувачу без виконання 23.09.2015 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (№606-XIV від 21.04.1999 року)); з 03.02.2016 року по 28.03.2016 року (виконавчий документ повернуто стягувачу без виконання 28.03.2016 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (№606-XIV від 21.04.1999 року)); з 14.07.2016 року по 26.12.2016 року (виконавчий документ повернуто стягувачу без виконання 26.12.2016 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (№606-XIV від 21.04.1999 року)); з 14.03.2019 року по 26.06.2019 року (виконавчий документ повернуто стягувачу без виконання 26.06.2019 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (№1404-VІІІ від 02.06.2016 року)). У разі повернення виконавчого документу стягувачу без виконання на підставі ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (№606-XIV від 21.04.1999 року), ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (№1404-VІІІ від 02.06.2016 року) зняття арешту з майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішення не передбачено. По виконавчих провадженнях, відкритих згідно вказаних виконавчих документів, виконавчі збори та витрати виконавчого провадження не сплачено (а.с. 21, 29).

Згідно копій квитанції, меморіального ордера №866460 ОСОБА_1 03.06.2022 року сплатила на користь АТ «Ідея Банк» (правонаступник ПАТ «Плюс Банк») 4235,00 грн., а 25.08.2022 року 4,80 грн. на погашення кредиту (а.с. 13-14, 30).

Як вбачається з витягу з Реєстру територіальної громади від 22.07.2022 року, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Відмовляючи в задоволення заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи значний період часу з дня винесення ухвали Долинським районним судом про обмеження у виїзді за кордон ОСОБА_1 , обізнаність останньої про наявність невиконаних грошових зобов`язань, рішень судів про стягнення з неї заборгованостей, ненадання заявницею або її представником на час розгляду даної справи доказів щодо сплати заборгованості за всіма виконавчими листами, за невиконання яких ОСОБА_1 було обмежено у праві виїзду за межі України до виконання нею таких зобов`язань, у суду немає законних підстав для задоволення заяви та скасування тимчасового обмеження останньої у праві виїзду за межі України, оскільки тоді втрачається сама суть застосування такого обмеження як заходу забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання особою своїх зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 377-1 ЦПК України (яка діяла на час встановлення обмеження) питання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Згідно з п. 5 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

За своїм змістом словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, у статті 2 передбачено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Статтею 13 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантовано право на ефективний засіб юридичного захисту. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Таким чином скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Виконання судового рішення, є стадією судового розгляду, та має пріоритет над окремими правами сторін.

Виходячи зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 4 листопада 1950 року права людини вважаються захищеними лише після повного виконання рішення суду.

Невиконання судового рішення є порушенням права особи на суд і стаття 6 Конвенції втрачає свій сенс.

Як вбачається з матеріалів справи, боржником наразі не виконано зобов`язання згідно виконавчого листа №343/942/13- ц, виданого 15.08.2013 року Долинським районним судом, не сплачено виконавчі збори та витрати виконавчого провадження по виконавчих провадженнях, при здійсненні яких ухвалою Долинського районного суду від 19.12.2013 року її було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України.

Згідно з вимогами Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV виконавче провадження закінчується у разі такого повернення виконавчого документа без виконання як: на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ (п. 9 ст. 49 Закону); до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону (п. 11 ст. 49 Закону).

Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VІІІ передбачено, що виконавче провадження закінчується у разі такого повернення виконавчого документа без виконання як: на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ (п. 10 ст. 39 Закону); надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону (п. 11 ст. 39 Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (стаття 49) (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (стаття 48), арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VІІІ у разі закінчення виконавчого провадження (стаття 39) (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав (п. 10 ч. 1 ст. 39), арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документу стягувачу без виконання на підставі статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV, 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VІІІ зняття арешту з майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішення, не передбачено.

Схожі висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 13 квітня 2020 року у справі №335/1329/13-ц (провадження №61-16421св19), де, зокрема, зазначено, що за положеннями статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків.

Пунктом 11.4 Розділу XI Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції, чинній на час повернення виконавчого документа стягувачу), у разі виконання боржником відповідних зобов`язань, у тому числі зі сплати аліментів, а також у зв`язку із закінченням виконавчого провадження державний виконавець виносить відповідну постанову, копія якої підлягає обов`язковому направленню до Адміністрації Державної прикордонної служби України для своєчасного зняття особи (боржника) з контролю.

Таким чином, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 5 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» не свідчить про його закінчення та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби у строки, передбачені законом, а тому у державного виконавця були відсутні підстави щодо зняття обмежень у виїзді за межі України щодо боржника.

З огляду на викладене апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що за умови обізнаності ОСОБА_1 про наявність невиконаних грошових зобов`язань, рішень судів про стягнення з неї заборгованості, ненадання доказів щодо сплати заборгованості за всіма виконавчими листами, за невиконання яких її було обмежено у праві виїзду за межі України до виконання таких зобов`язань, підстави для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відсутні.

Посилання боржника на те, що стягувачем пропущено строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання, суд також вірно визначив неспроможними, оскільки ним вірно зазначено, що такий строк може бути поновлений судом, а на теперішній час відсутні відомості щодо відмови у поновленні строку.

Відсутність виконавчих листів на виконанні не є підставою для зняття тимчасового обмеження, оскільки приписи п. 5 ч. 1 статті 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» чітко визначають, що таке обмеження зберігається до виконання зобов`язання, а не до перебування виконавчих документів на примусовому виконанні.

Доводи апеляційної скарги зводяться до повторення доводів заяви та незгоди з висновками суду першої інстанції, однак скаржником не надано належних, допустимих і достатніх доказів щодо наявності поважних причин, які утруднюють чи унеможливлюють виконання його зобов`язань за рішенням суду, тому такі доводи не можуть бути підставою для скасування законної і обґрунтованої ухвали.

Окрім того, відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 374 та статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В ухвалах Верховного Суду від 13 січня 2022 року у справі №6-321/11 (провадження №61-21170ск21), від 21 грудня 2020 року у справі №554/4563/18 (провадження №61-18461ск20) зазначено також, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України ухвала суду першої інстанції про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Долинського районного суду від 26 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

В.М. Барков

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2022 року.