КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6710/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 вересня 2022 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Моторіній В.А.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року, постановлене суддею Бусик О.Л. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,

У С Т А Н О В И Л А :

У травні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просив визнати недійсним договір позики від 24.06.2016 року.

29 грудня 2016 року сторони уклали договір про внесення змін №1 до договору позики, за умовами якого внесено зміни в частині дати повернення коштів та зазначено кінцеву дату повернення коштів - 31 грудня 2017 року.

Позивач указував про те, що зазначений договір є недійсним з підстав статті 1051, ч. 1, 5 ст. 203, ст.215 ЦК України, оскільки він не отримував кошти від відповідача, що є підставою для оспорювання цього договору, оскільки крім договору позики, інші документи (розписки, про отримання коштів, банківські розрахункові документи тощо), які можна вважати належними доказами на підтвердження передачі коштів за договором, відсутні, оскільки позивач коштів не отримував.

При цьому, чоловік відповідача є особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, який не вказав у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави інформації про надання позики, що є також доказом того, що кошти позивач від відповідача не отримував.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 09.06.2021 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, мотивуючи тим, що рішення є незаконним, необгрунтовним, постановленим з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що документи (розписки про отримання коштів, банківські, розрахункові документи тощо), які можна було б вважати належними доказами на підтвердження передачі коштів за договором, відсутні, оскільки позивач коштів за договором від відповідача не отримував.

Також вказує, що сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошей, не породжує у майбутньому у позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи належно повідомлений, в заяві просив розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 24 червня 2016 року ОСОБА_2 , як позикодавець, та ОСОБА_1 , як позичальник, уклали договір позики, який посвідчений Секістовою Т.І. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано за №819.

Пунктом 1 зазначеного договору зазначено, що позикодавець позичив позичальнику 7 464 000 гривень, що еквівалентно 300 000 доларів США.

Згідно з пунктом 2 договору позики сума позики, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі.

Зазначену вище суму позичальник зобов`язувався повернути готівкою, в строк до 31 грудня 2016 року.

29 грудня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір про внесення змін № 1 до договору позики, що посвідчений Секістовою Т.І. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано за №1692.( а.с.10)

Пунктом 1 договору про внесення змін №1 вказано про те, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів, а саме 7 464 000 гривень, що еквівалентно 300 000 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ (24,88 грн = 1 дол. США), встановленим на момент укладення даного договору, не пізніше ніж 31 грудня 2017 року. Процентна ставка за користування позикою за домовленістю сторін відсутня.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1,2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно доч.1,2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно доч.1-3,5 ст.203 ЦК України , зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Як вбачається з матеріалів справи позивач добровільно підписав договір позики з відповідачем, цього він не заперечує.

Згодом позивач підписав договір про внесення змін №1 до договору позики, що теж не заперечує позивач. На думку колегії суду, факт повторно підписання договору про внесення змін №1 до договору позики, свідчить про згоду з умова основного договору позики.

Тобто якщо би позивач не отримав гроші за договором позики при укладанні першого договору, не було би потреби в укладанні договору про внесення змін №1 до договору позики.

Достовірних та належних доказів на підтвердження своїх вимог позивач не надав.

Доводи апелянта щодо недійсності договору позики у зв`язку із здійсненням передачі коштів в позику у готівковій , а не безготівкові формі, як передбачено вимогами Національного банку України, суд вважає безпідставними, оскільки порушення правил , встановлених Національним банком України тягнуть за собою іншу відповідальність, однак, не є підставою для визнання договору позики не дійсним.

Колегія суддів також не враховує посилання апелянта на ту обставину, що чоловік позикодався не зазначив у своїй декларації про передачу його дружиною коштів у борг позивача, так як ця обставина також не вказує на недійсність договору позики.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення .

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2022 року.

Суддя - доповідач:

Судді: