провадження № 22-ц/824/6948/2022
головуючий у суді І інстанції Шевченко Т.М.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СМАРТІВЕЙН ЮКРЕЙН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року позивач ТОВ «СМАРТІВЕЙН ЮКРЕЙН» звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва із позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 123 грн та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначав про те, що 20 лютого 2020 року між сторонами було укладено договір № у формі електронного документу з використанням електронного підпису, на підставі якого відповідачем було отримано кредит, шляхом перерахування на картковий рахунок грошових коштів у розмірі 10 000 грн зі сплатою процентної ставки у розмірі 472,14 % річних. Позивач виконав взяті на себе зобов`язання перед відповідачем за даним договором, надав останній суму кредиту у розмірі 10 000 грн, перерахувавши їх на зазначений відповідачем рахунок, однак, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, зокрема, не погасив суми кредиту та нарахованих відсотків, у результаті заборгованість відповідача становить 13 123 грн, з яких 10 000 грн - заборгованість за кредитом, 3 123 грн - нараховані відсотки.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва 20 січня 2022 року позов ТОВ «СМАРТІВЕЙН ЮКРЕЙН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СМАРТІВЕЙН ЮКРЕЙН» заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 123 грн, судовий збір у розмірі 2 270 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на безпідставне стягнення судом першої інстанції судового збору з відповідача, оскільки відповідач згідно з довідкою до акта огляду МСЕК Серії 12 ААБ № 854221 від 6 травня 2020 року є інвалідом 2 групи. Таким чином, відповідач звільнений від сплати судового збору, а тому стягнення судового збору на користь позивача мало бути здійснено за рахунок держави.

Зазначає, що судом першої інстанції не перевірено співмірність та розумність витрат на правничу допомогу, заявлену позивачем у розмірі 5 000 грн, яка складає фактично половину ціни позову, є значною для цієї категорії справ та не відповідає складності справи і витраченого часу.

Звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції безпідставно не було вирішено два клопотання, які залишені без розгляду та яким не надано правової оцінки у рішенні суду, а саме:у відзиві на позов відповідач просив зупинити провадження у справі № 752/22227/21 до вирішення Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду цивільної справи № 234/7297/20 (ухвалення відповідного рішення), від якої залежить вирішення цієї справи, що було належним чином обґрунтовано; 5 січня 2022 року відповідачем на електронну пошту суду з електронним цифровим підписом було подано клопотання про витребування оригіналу електронного доказу у позивача (договір кредитної лінії № від 20 лютого 2020 року) в порядку ч. 5 ст. 100 ЦПК України.

Вказує, що не вирішення вказаних клопотань призвело до ухвалення незаконного рішення суду, яким встановлено обставини справи тільки з позиції позивача.

9 серпня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду від представника позивача ТОВ «СМАРТІВЕЙН ЮКРЕЙН» - адвоката Бугаєнко Ю. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач не був позбавлений права надати на адресу суду докази того, що він звільнений від сплати судового збору, про те чомусь дані докази не було надано.

Щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу зазначає, що позивачем при поданні позовної заяви до суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу по справі надано засвідчену копію акта наданих послуг від 16 серпня 2021 року адвоката Рулякова В.В., договору №12/20 про правове забезпечення підприємницької діяльності від 31 грудня 2020 року, укладений між адвокатом Руляковим В.В. та позивачем, а також копію платіжного доручення від 3 вересня 2021 року. Крім того зазначає, що позивачем вимушено було понесено судові витрати на підготовку та подання позовної заяви із стягнення заборгованості, оскільки відповідач в добровільному порядку не виконував взяті на себе фінансові зобов`язання відповідно до умов укладеного договору між сторонами.

Щодо клопотання представника відповідача про зупинення провадження по справі вказує на те, що судом в рішенні окремо зазначено, що обставини, на які посилається відповідач у відзиві на позов в обгрунтування заперечень проти заявлених позовних вимог, були предметом судового розгляду у цивільній справі №234/7297/20, провадження №2/234/922/21 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «СМАРТІВЕЙ ЮКРЕЙН» про визнання кредитного договору нікчемним. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 16 березня 2021 року, залишено без змін постановою Донецького апеляційного суду від 23 червня 2021 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. За даних обставин, у суду були відсутні підстави для зупинення провадження у цивільній справі№752/22227/21.

Щодо відмови суду у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів зазначає, що в пункті 2.2. Договору передбачено, що цей договір є укладеним з моменту одержання кредитодавцем заяви позичальника про прийняття пропозиції (оферти) в електронній формі, підписаної одноразовим ідентифікатором в мобільному додатку товариства. За результатами прийняття позичальником електронної пропозиції укласти договір (оферти), кредитодавець надіслав підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документу в обліковий запис позичальника у мобільному додатку, що містив електронний договір № .Тобто позивачем було звернуто увагу суду, що у відповідача в мобільному додатку наявний оригінал укладеного електронного договору.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 123 грн, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було виконано зобов`язань, передбачених договором та порушено умови щодо погашення кредиту, а будь-яких доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідач суду не надав.

Крім того, суд першої інстанції вказав на те, що обставини, на які посилався відповідач у відзиві на позов в обґрунтування заперечень проти заявлених позовних вимог, були предметом судового розгляду у цивільній справі № 234/7297/20, провадження № 2/234/922/21 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "СМАРТІВЕЙ ЮКРЕЙН" про визнання кредитного договору нікчемним. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 16 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 23 червня 2021 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, однак вважає за можливе змінити рішення в частині розподілу судового збору враховуючи наступне.

За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Важливо розуміти, в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його слід електронним підписом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18), який правильно було враховано судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до внутрішніх правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ "СМАРТІВЕЙ ЮКРЕЙН", затверджених наказом від 11 грудня 2019 року, та з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. 3, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію", ч. 1 ст. 205 Цивільного Кодексу України між сторонами в електронній формі укладено договір позики від 20 лютого 2020 року, який було укладено на підставі заяви - приєднання № від 20 лютого 2020 року, направленою ОСОБА_1 за допомогою електронного повідомлення використовуючи одноразовий ідентифікатор.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ТОВ "СМАРТІВЕЙ ЮКРЕЙН" надало документи на підтвердження своїх позовних вимог, а саме: паспорт кредиту, копії договору від 20 лютого 2020 року за № , роздруківки послідовності дій позичальника, та інформаційної довідки від 15 червня 2020 року про перерахування на картковий рахунок ОСОБА_1 через платіжний сервіс "LigPay" 10000 uhy/, відповідач ОСОБА_1 , здійснив дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої в подальшому відповідачу було перераховано грошові кошти.

Крім того, факт укладення кредитного договору за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, було вже встановлено у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "СМАРТІВЕЙ ЮКРЕЙН" про захист прав споживача та встановлення нікчемності договору про надання споживчого кредиту і застосування наслідків його недійсності № 234/7297/20, яка набрала законної сили, а тому не підлягає встановленню в суді апеляційної інстанції.

Так, умови кредитування відповідача вказані в заявці № від 20 лютого 2020 року, підписаної електронним підписом одноразовим ідентифікатором і є наступними: строк кредиту 29 днів, сума кредиту 10 000 гривень, процентна ставка - 1,29 % за один день від суми позики, загальна вартість кредиту - 13741 грн.

Відповідно до заяви, ОСОБА_1 вказав номер облікової картки платника податків, номер мобільного телефону та номер карткового рахунку у банку, на який ТОВ "СМАРТІВЕЙ ЮКРЕЙН " зараховано суму кредитних коштів на суму 10000 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що 20 лютого 2020 року ОСОБА_1 отримав від ТОВ "СМАРТІВЕЙ ЮКРЕЙН " в кредит грошові кошти в сумі 10 000 грн.

За змістом статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно приписів статей 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до положень частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Нормою частини 2 статті 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до положень частини 1 і 2 статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Як вбачається із матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, умови договору № від 20 лютого 2020 року відповідачем не було виконано, у визначений строк кредит та нараховані відсотки не повернуто.

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частини 1 статті 638 та частини 1 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Нормою частини 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частини 1 і 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною 3 цієї статті визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, оскільки відповідачем не було виконано зобов`язань, передбачених договором, порушено умови щодо погашення кредиту, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що внаслідок цього виникла заборгованість відповідача перед позивачем у сумі 13 123 грн, з яких: 10 000 грн - заборгованість за кредитом, 3 123 грн - нараховані відсотки.

Будь-яких доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідач не надав.

Крім того, судом першої інстанції було правильно відхилено заперечення відповідача про те, що кошти видані за кредитним договором не були ним використані, оскільки грошові кошти були перераховані на розрахунковий рахунок відкритий у іншому банку (Привабанку) і позичальник не заперечував щодо безпідставного перерахування на рахунок у Приватбанку грошових коштів у сумі 10 000 грн, а відтак утримував на власному рахунку, відкритому у Привабанку, отримані від позивача грошові кошти.

Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 грн.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI передбачено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Матеріали справи містять договір про правове забезпечення підприємницької діяльності 12/20 від 31 грудня 2020 року, акт приймання-передачі послуг за договором про правове забезпечення підприємницької діяльності 12/20 від 31 грудня 2020 року, копію платіжного доручення від 3 вересня 2021 року.

Разом з позовною заявою позивачем було надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн (а.с. 1-3), із зазначенням, з чого саме вони складаються, докази про сплату витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн (а.с. 22).

Суд першої інстанції у своєму рішенні від 20 січня 2022 року стягнув з відповідача на користь позивача 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, які складалися з: підготовки позовної заяви про стягнення заборгованості з гр. ОСОБА_1 (обсяг роботи 5 годин, вартість послуг за одну годину 1 000 грн), які документально підтверджено належними доказами.

Зазначені обставини у сукупності свідчать про дотримання стороною позивача порядку подання заяви про розподіл судових витрат між сторонами та обізнаність відповідача про їх розмір.

У клопотанні представника ОСОБА_1 - адвоката Берзінь С.Л. про здійснення судового розгляду справи без участі відповідача та його представника, отриманій судом першої інстанції 26 листопада 2021 року (а.с. 76), стороною відповідача, міститься прохання про зменшення витрат на правову допомогу у зв`язку з їх не співмірністю із складністю справи та обсягом наданих послуг без належного обгрунтування.

Суд першої інстанції задовольнив 5 000 грн понесених витрат на правову допомогу, що підтверджені зокрема квитанцією та актом (а.с. 22, 27).

Колегія суддів апеляційного суду також не може погодитись із обґрунтованістю доводів апеляційної скарги щодо не співмірності витрат на правничу допомогу із складністю справи.

Так, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Колегія суддів зазначає, що доводи відповідача щодо необхідності зменшення витрат на правничу допомогу не знайшли свого підтвердження.

Необхідність стягнення витрат на правничу допомогу у сумі, заявленій позивачем обґрунтована належними, допустимими та достатніми доказами.

Крім того, відповідач не спростував обставини щодо реальності та необхідності наданих послуг адвоката ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення витрат на правову допомогу.

Щодо доводів апеляційної скарги про не вирішення двох клопотань, а саме: клопотання про зупинення провадження у справі № 752/22227/21 до вирішення Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду цивільної справи № 234/7297/20 та клопотання про витребування оригіналу електронного доказу у позивача.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу розглянуто неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими; справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі; судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Таким чином, не вирішення вказаних клопотань не є обов`язковою підставою для скасування правильного по суті рішення суду.

Відповідач до суду апеляційної інстанції також не звертався із клопотанням про витребування оригіналу електронного доказу у позивача та з клопотанням про зупинення провадження у справі, оскільки на час розгляду апеляційним судом справи Верховним Судом 12 серпня 2022 року у справі № 234/7297/20 було вже винесено постанову про залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 а рішення Краматорського міського суду Донецької області від 16 березня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 23 червня 2021 року залишено без змін.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу позивач указав, що у відповідача в мобільному додатку наявний оригінал укладеного електронного договору.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про помилкове стягнення судом першої інстанції судового збору з відповідача з урахуванням наступного.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року позов було задоволено повністю та стягнено з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2 270 грн.

В той же час, згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, відповідач вказує, що звільнений від сплати судового збору та у підтвердження вказаного надав суду апеляційної інстанції копію довідки до акта огляду МСЕК Серії 12 ААБ № 854221 від 6 травня 2020 року, відповідно до якої відповідач є інвалідом 2 групи.

Отже, відповідач станом на час винесення рішення судом першої інстанції був звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відшкодування судового збору позивачеві має бути здійснено за рахунок держави, оскільки відповідач звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 353 ЦПК визначення розміру судових витрат може бути самостійним предметом оскарження.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

За вказаних обставин оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині стягнення судового збору з ОСОБА_1 , компенсувавши судовий збір позивачу у розмірі 2 270 грн за рахунок держави.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року змінити в частині розподілу судового збору, компенсувавши судовий збір Товариству з обмеженою відповідальністю «СМАРТІВЕЙН ЮКРЕЙН» у розмірі 2 270 грн за рахунок держави.

В решті рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК. П. Приходько
С.О. Журба