Номер провадження 2/754/1149/22
РІШЕННЯ

Іменем України

06 вересня 2022 року Деснянський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Зотько Т.А.

за участю секретарів судових засідань Зануди І.А., Нагорної М.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єдігаров Ельвір Михайлович про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єдігаров Ельвір Михайлович, про визнання договору дарування недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 26.01.2021 у справі №754/11556/20 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 241 262, 25 грн. Судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2 412, 62 грн., покладено на відповідача ОСОБА_3 . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08.02.2021 у справі №754/11556/20 вирішено питання про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13 907,00 грн. та витрат пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту у розмірі 782,92 грн. На виконання вказаних рішень Деснянським районним судом м. Києва видано виконавчі листи № 754/11556/20 від 24.03.2021 та № 754/11556/20 від 16.03.2021. 26.04.2021 приватним виконавцем виконавчого округу міста Київ Телявським А.М. відкрите виконавче провадження №65275418 на підставі виконавчого листа № 754/11556/20 від 24.03.2021 та відкрите виконавче провадження №65275418 на підставі виконавчого листа № 754/11556/20 від 16.03.2021. Згідно постанови приватного виконавця від 26.04.2021 виконавчі провадження №65275418 та №65275418 об`єднані у зведене виконавче провадження №65285505. Однак, з метою уникнення звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 відчужено 1/3 частину трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 за договором дарування від 10.03.2021, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Е.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1906. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 10.03.2021 за ОСОБА_4 зареєстровано право на 1/3 частини квартири на підставі договору дарування квартири від 10.03.2021. Укладення Договору дарування після прийняття рішення у справі №754/11556/20 та незадовго до відкриття виконавчих проваджень свідчить виключно про те, що ОСОБА_3 був обізнаний про свою заборгованість та умисно відчужив належне йому майно з метою уникнення звернення стягнення на нього в рамках виконавчого провадження, приховавши реальні наміри здійснення правочину. З метою захисту своїх порушених прав, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до розпорядження від 03.11.2021 року у зв`язку з прийняттям 19 жовтня 2021 року Вищою радою правосуддя рішення № 2087/0/15-21 про звільнення судді Деснянського районного суду міста Києва Клочко І.В. , на виконання рішення Зборів суддів Деснянського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2021 року та відповідно до пункту 2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року №30 (зі змінами), п.2.3.40 Засад використання автоматизованої системи документообігу Деснянського районного суду міста Києва (зі змінами) призначено повторний автоматизований розподіл справи №754/14207/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єдігаров Ельвір Михайлович про визнання договору дарування недійсним.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 03.11.2021 року вище зазначена цивільна справа передана судді Зотько Т.А.

Ухвалою судді від 08.11.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та призначено судове засідання.

29.11.2021 через канцелярію суду від відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилалися на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

07.12.2021 на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому представник вказала, що відповідачами не надано жодного доказу на підтвердження позиції, викладеної у відзиві, в тому числі щодо реальності настання наслідків укладення договору дарування.

У підготовчому судовому засіданні від 03.02.2022 року, ухвалою постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання судом було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи сповіщалися належним чином.

Представник третьої особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єдігаров Ельвір Михайлович у судове засідання не з`явився, про розгляд справи сповіщався належним чином.

Суд, заслухавши вступне слово - пояснення, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, приходить до наступного висновку.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 26.01.2021 у справі №754/11556/20 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 241 262, 25 грн. Судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2 412, 62 грн., покладено на відповідача ОСОБА_3 .

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08.02.2021 у справі №754/11556/20 вирішено питання про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13 907,00 грн. та витрат пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту у розмірі 782,92 грн.

На виконання судового рішення був виданий виконавчий лист, на підставі якого державним виконавцем 26.04.2021 року було відкрито виконавче провадження.

Згідно постанови приватного виконавця від 26.04.2021 виконавчі провадження №65275418 та №65275418 об`єднані у зведене виконавче провадження №65285505.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 10.03.2021 за ОСОБА_4 зареєстровано право на 1/3 частини квартири на підставі договору дарування квартири від 10.03.2021.

10.03.2021 року між дарувальником ОСОБА_3 , від імені якого діяла ОСОБА_6 на підставі довіреності та обдарованою ОСОБА_4 , було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Едігаровим Е.М., зареєстрованого в реєстрі № 1906, про те, що дарувальник передає безоплатно у власність обдарованій квартиру АДРЕСА_1 .

Разом з тим, як вбачається з письмових матеріалів справи та зазначено у відзиві на поданий позов, відповідач ОСОБА_3 станом на час розгляду даної справи судом залишається зареєстрованим за адресою відчуженої ним квартири АДРЕСА_1 .

Доказів того, що відповідач ОСОБА_3 спірною квартирою не користується тиа будучи зареєстрованим за даною адресою, водночас має на праві власності або праві користування будь-яке інше нерухоме майно, стороною відповідачів суду не надано.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом цього виду правочину.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 р. у справі № 6-1873цс16 для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

В постанові Верховного суду від 05.07.2018 р. по справі № 922/2878/17,

значено, що установивши, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали

сторони, які є близькими родичами, суди повинні були перевірити, чи передбачали ці

сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи

направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник володіти та користуватися цим майном.

Таким чином ухилення від виконання судових рішень протирічить інтересам держави суспільства, підриває основи правосуддя і не сприяє захисту цивільних прав учасників судового процесу, про що зроблено висновок в Постанові Верховного суду від 16.04.2018 по №910/11908/16.

Необхідно враховувати, що Позивач, який звертається до суду з позовом

і про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Аналогічний висновок зазначений в постанові Верховного Суду у складі постійної

колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2019 року по справі № 642/4737/16-ц, провадження № 61-36403св18 (ЄДРСРУ № 80396084).

У цьому аспекті суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що

і відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-ІІ).

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, на підставі наданих доказів та встановлених в ході судового розгляду обставин, суд дійшов висновку, що договір дарування, укладений між ОСОБА_3 , від імені якого діяла ОСОБА_6 , та ОСОБА_4 є недійсним, оскільки дії сторін під час його укладання не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування.

При цьому, суд вважає наявним у діях відповідачів умисел на укладення договору дарування майна між близькими родичами з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошових зобов`язань відповідачем ОСОБА_3 ..

Крім того, відповідачами у поданому відзиві на позовну заяву не надано будь-яких доказів на спростування викладених вище обставин.

З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст.4,5, 12, 13,19, 76-83, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 12, 16, 202, 203, 215, 230, 234 ЦК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 від 10.03.2021, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Ельвіром Михайловичем, зареєстрованого в реєстрі за №1906 та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єдігарова Ельвіра Михайловича, індексний номер: 57006646 від 10.03.2021 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП - НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 454 грн..

Стягнути з ОСОБА_4 , РНОКПП - НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 454 грн..

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 26.09.2022.

Суддя: