ПОСТАНОВА

Іменем України

25 серпня 2022 року м. Кропивницький

справа № 387/1108/21

провадження № 22-ц/4809/699/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Дьомич Л. М.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

виробничий підрозділ «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії

«Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області (суддя Майстер І. П.) від 14 квітня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

28 грудня 2021 року ОСОБА_1 пред`явив позов до виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» та Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») в якому просив суд скасувати наказ начальника виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 17 грудня 2021 року № Т4-4-01/1634 про відсторонення від роботи ОСОБА_1 .

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він працює на посаді машиніста електровоза виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» з 08 квітня 2004 року.

З жовтня 2021 року за місцем роботи його неодноразово просили надати відомості про вакцинацію від респіраторної хвороби COVID-19.

10 жовтня 2021 року позивач повідомив начальника виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відмову від ризикованого медичного втручання, про що він подав заяву.

17 грудня 2021 року за місцем роботи позивача складено акт про те, що він не надав відомості про вакцинацію від респіраторної хвороби COVID-19 або лікарський висновок про наявність у нього протипоказань до щеплення.

Наказом начальника виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 17 грудня 2021 № Т4-4-01/1634 його відсторонено від роботи без збереження заробітної плати до усунення причин такого відсторонення.

Позивач не погоджується з діями відповідача і вважає своє відсторонення від роботи таким, що суперечить закріпленому в низці законодавчих актів праву на працю.

Крім того, вказує на відсутність законних підстав для відсторонення його від роботи за відсутності щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Щеплення проти СОVID-19 не належить до переліку профілактичних та обов`язкових щеплень, визначених Законом України «Про захист від інфекційних хвороб», а тому вимоги відповідача до нього були неправомірним втручанням у його життя.

Зазначає, що вакцинація від COVID-19 для працівників є добровільною, роботодавець немає права застосовувати будь-які заходи впливу до працівника, якщо останній не бажає її проходити, а відсторонення працівника від роботи можливе тільки з підстав, що визначені законодавством, зокрема ст. 46 КЗпП України.

У зв`язку із незаконним відстороненням від роботи він позбувся можливості заробляти своєю працею собі на життя.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Суд визнав протиправним та скасував наказ виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 17 грудня 2021 року № 69Т4-4-01/1634 «Про відсторонення від роботи» відносно ОСОБА_1 .

Суд виходив з того, що відповідачі не довели правомірність відсторонення позивача від роботи, зокрема, не довели належними та допустимими доказами факт його відмови або ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення від СOVID-19

З огляду на це суд виснував про протиправність наказу про відсторонення позивача від роботи.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

У поданій до суду апеляційній скарзі АТ «Укрзалізниця», від імені якого діють представники адвокати Рахнянська С. В. та Гамарц О.С., просить скасувати рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2022 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Вимоги апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи.

Зокрема, відповідач вважає, що суд неправильно застосував норму ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та інші акти законодавства України, які регулюють спірні правовідносини.

Щеплення від COVID-19 для працівників суб`єктів з переліку, затвердженого наказом МОЗ України № 2153, є обов`язковим. Їх обов`язковість не поширюється лише на тих працівників, які мають абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень, однак доказів наявності у позивача таких протипоказань відповідачу надано не було, як не надано й доказів щеплення.

Факт ухилення позивача від щеплення зафіксований актом, якому суд не дав належної оцінки.

За таких обставин відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував у порядку, передбаченому ст. 46 КЗпП України, відсторонення від роботи, оскільки це прямо передбачено нормами законодавства.

Відзив на апеляційну скаргу

До Кропивницького апеляційного суду від позивача ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Позиції сторін, висловлені у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

Відповідачі повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (судових повісток), але явку своїх представників у судове засідання не забезпечили .

Позивач у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги не визнав, заперечивши доводи відповідача.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів апеляційного суду ухвалила здійснити розгляд справи за відсутності сторін.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини справи:

З 06 листопада 1991 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу дублером помічником машиніста електровоза (а.с.5-6).

Зі змісту заяви ОСОБА_2 від жовтня 2021 року, яка адресована начальнику виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» суд встановив, що позивач прийняв рішення тимчасового утримання від щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, бо вакцина COVID-19 ще не пройшла повний цикл клінічних

26 листопада 2021 року ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з листом-повідомленням щодо приписів п. 41-6 постанови КМ України від 09 вересня 2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з додатком, наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» з додатком, наказом МОЗ України від 01 листопада 2021 року № 2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» з додатком, постанови КМ України від 04 березня 2015 року № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» з додатком (в частині, що стосується АТ «Укрзалізниця»), списком пунктів щеплення та центрів масової вакцинації, порядком організації щеплення в регіональній філії «Одеська залізниця», а також роз`яснення необхідності отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 та пред`явлення не пізніше 08 грудня 2021 року документу, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19. Крім того, лист-повідомлення містив роз`яснення можливості відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року у разі відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення. Факт відмови від ознайомлення підтверджено актом ( а.с. 41, 42).

Згідно з актом № 023 від 17 грудня 2021 року начальника виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» Загребельного В., помічника начальника з кадрових питань Хрущ Г., старшого інспектора з кадрів Денис В., Семенцов К. К. від вакцинації не відмовся, але вимагав провести йому повне медичне обстеження та надати повну інформацію по вакцинах від COVID-19, сертифікати та надати гарантії безпечності цих вакцин ( а.с. 8).

Наказом начальника виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» Загребельного В. № Т4-4-01/1634 від 17 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи» ОСОБА_1 машиніста електровоза відсторонено від роботи з 17 грудня 2021 року без нарахування заробітної плати до усунення причин відсторонення, тобто до проходження щеплення проти хвороби COVID-19, або отримання медичного висновку про наявність протипоказань до такої вакцинації (а.с. 7).

Позиція апеляційного суду

Апеляційна скарга АТ «Укрзалізниця» підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Отже, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зокрема, таке право закріплене в ст. 16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, зокрема, наступне: судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24 Конституції України).

Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ст. 27 Конституції України).

У ст. 43 Конституції України закріплено, зокрема, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди (ст. 50 Конституції України).

Згідно із ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення працівника від роботи є призупиненням з ним трудових відносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою.

Тимчасове увільнення працівника від виконання трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи, на умовах та з підстав, встановлених законодавством, є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Термін відсторонення встановлюється, як правило, до усунення причин, що його зумовили.

Тлумачачи використане у ст. 46 КЗпП України словосполучення «в інших випадках, передбачених законодавством», апеляційний суд звертається до рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 КЗпП України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

За змістом ст. 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у цій статті Кодексу, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц).

Таким законодавчим актом є, зокрема, Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. (ч. 3 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Відповідно до ст. 10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (надалі - МОЗ).

Наказом МОЗ України від 5 лютого 2020 року за № 521 розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Перелік особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено пунктом 39 такого змісту: «COVID-19».

Наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (надалі - Перелік № 2153), відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі підприємств, установ та організацій , включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постаною КМ України від 04 березня 2015 року № 8 (п. 6 Переліку № 2153).

Відповідно до примітки до Переліку № 2153 обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року №2070).

АТ «Українська залізниця (код згідно з , тобто відповідач по справі) входить до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постаною КМ України від 04 березня 2015 року № 8.

Регіональна філія «Одеська залізниця» (код згідно з ) являється відокремленим підрозділом АТ «Укрзалізниця», а тому ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах саме з АТ «Укрзалізниця».

На час виникнення спірних правовідносин усі працівники АТ «Укрзалізниця» підлягали щепленню від COVID-19, за виключенням тих, хто має абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти СОVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти СОVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 є працівником АТ «Укрзалізниця», а отже відповідно до наведених норм законодавства підлягає обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, своєчасно був повідомлений відповідачем про необхідність надання ним документального підтвердження проходження такого щеплення або існування у нього абсолютних протипоказань до вакцинації, але ухилився від проходження щеплення та надання відповідних доказів, а тому відповідач зобов`язаний був, відповідно до чинного законодавства, відсторонити позивача від роботи після закінчення строку для виконання вимог щодо вакцинації, що зрештою і було зроблено відповідачем.

Висновок суду першої інстанції про те, що відсторонення позивача відбулося з порушенням норм ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», оскільки відсутні відомості про медичний огляд позивача та відібране у нього лікарем відповідне письмове підтвердження відмови від обов`язкового профілактичного щеплення, ґрунтується на неправильному тлумачення закону.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення. Особам, які не досягли п`ятнадцятирічного віку чи визнані у встановленому законом порядку недієздатними, профілактичні щеплення проводяться за згодою їх об`єктивно інформованих батьків або інших законних представників. Особам віком від п`ятнадцяти до вісімнадцяти років чи визнаним судом обмежено дієздатними профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації та за згодою об`єктивно інформованих батьків або інших законних представників цих осіб. Якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Отже, медичний огляд особи та фіксація лікарем її відмови від проходження обов`язкових профілактичних щеплень можливі лише у випадку, коли особа з`явиться для проведення такого огляду.

З матеріалів справи, яка переглядається в апеляційному порядку вбачається, що позивач ОСОБА_1 відмовився ознайомлюватися під підпис з повідомленням відповідача про необхідність надання доказів проходження обов`язкового профілактичного щеплення або надання доказів наявності підстав для звільнення від нього, але письмово висловила свою незгоду з ним.

Відомості про те, що ОСОБА_1 звертався до установ охорони здоров`я з метою проходження медичного огляду на предмет відсутності протипоказань для щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19 відсутні.

За таких обставин відповідач АТ «Укрзалізниця» не мав можливості забезпечити фіксацію відмови позивача від щеплення лікарем, адже позивач до лікаря не звертався з цього питання.

Крім того, за змістом наведеної норми ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» фіксування лікарем відмови особи від обов`язкового щеплення передбачено лише у разі звернення особи до лікаря з цього питання та з метою забезпечення виконання обов`язків закладів охорони здоров`я, а не для забезпечення регулювання трудових відносин між працівником і роботодавцем.

Отже, суд дійшов хибного висновку про відсутність доказів ухилення позивача від проходження обов`язкового профілактичного щеплення.

На думку колегії суддів апеляційного суду позивач фактично був ознайомлений з вимогами законодавства про профілактичне щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, уникав виконання обов`язкових приписів, а тому відсторонення позивача від роботи ґрунтувалось на вимогах законодавства, здійснено в спосіб, передбачений законом та за наявності правових та фактичних підстав для такого відсторонення.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Щодо доводів позивача про порушення його конституційних прав, адже, за його твердженням, вакцинація від COVID-19 для працівників не є обов`язковою, апеляційний суд зазначає, що норми чинного законодавства України не містять вимог щодо примусової вакцинації, тому чинне законодавство у разі відмови чи ухилення від обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників від роботи без виплати заробітної плати.

В оскаржуваному позивачем наказі йдеться про законодавство України про захист населення від інфекційних хвороб, що визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

Щодо посилань позивача на те, що відсторонення від роботи суперечить Конституції України, порушує його право на працю та недоторканність особистого життя, суд зазначає таке.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.

Досліджуючи питання наявності закону ЄСПЛ в ухваленому 08 квітня 2021 року рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266): «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, «Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки» [GC], №№ 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням).»

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні ж таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

У відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи: «285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З огляду на викладене, суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Держава, встановивши відсторонення працівників певних сфер діяльності від виконання обов`язків, які ухиляються чи відмовляються від профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й дітей. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має виправдану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

З огляду на викладене, суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно з наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133 зі змінами належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції.

Відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого рішення позивача відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я його та оточуючих.

У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначеного ст. 43 Конституції України, оскільки за позивачем зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений.

Обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей.

За приписами Конституції України саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні, а не право на працю.

Верховний Суд в постанові від 10 березня 2021 року в справі № 331/5291/19 зазначив: «згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Зважаючи на це, не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 43 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту.

Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян.

Індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення батьками дитини при збереженні обсягу права дитини на здобуття освіти протиставляється загальному праву (інтересу) інших батьків та їх дітей, які провели щеплення, перед направленням дитини для здобуття освіти до освітніх закладів з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я.

Отже, держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущеною до занять, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином саму дитину, яка не отримала профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) дитини від занять не призвело до порушення конституційного права дитини на освіту, яку вона може отримати в інших формах».

З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач, маючи законні підстави та переслідуючи легітимну мету, забезпечення безпеки невизначеного кола осіб, виконуючи прямі приписи законодавства, зокрема вимоги ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 46 КЗпП України, правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивача, а тому в задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» необхідно було відмовити.

На викладене суд першої інстанції уваги не звернув та внаслідок неповного з`ясування обставин справи та неправильного застосування норм матеріального права дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, пред`явленого позивачем до АТ «Укрзалізниця».

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач зазначив у позовній заяві двох відповідачів: 1) виробничий підрозділ «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця», 2) АТ «Укрзалізниця».

Суд першої інстанції задовольнив позов до обох із зазначених позивачем відповідачів.

Визначення відповідачів є правом позивача, а встановлення належності відповідачів - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін.

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (ч. 1 ст. 47 ЦПК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України),

Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (ст. 80 ЦК України).

Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (ч. 1 ст. 89 ЦК України).

Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру. (ч. 1, ч. 5 ст. 95 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (п. 1 ч. 1 ст. 186, п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 червня 2021 року у справі № № 760/32455/19 вказав: «Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору».

Апеляційний суд встановив, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань міститься інформація про те, що як юридична особа зареєстровано Акціонерне товариство «Українська залізниця» (ідентифікаційний код юридичної особи 40075815). У відомостях ЄДРПОУ про відокремлені підрозділи юридичної особи вказано, зокрема, регіональна філія «Одеська залізниця».

Отже, відокремлений підрозділ «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» являється відокремленим підрозділом АТ «Укрзалізниця» і не є юридичною особою, не наділений цивільною процесуальною дієздатністю та не може виступати стороною у цивільному процесі.

Тому справа, в частині вимоги ОСОБА_1 до відокремленого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю цієї сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено вимогу. Однак суд першої інстанції не перевірив процесуальну правосуб`єктність цього відповідача та помилково задовольнив пред`явлений до нього позов.

За таких обставин та відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 до відокремленого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» підлягає скасуванню в апеляційному порядку з закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 255 ЦПК України.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

У зв`язку з тим, що апеляційна скарга АТ «Укрзалізниця» є обґрунтованою, а рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та справедливості таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 255, 367, 374, 376, 377, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2022 року скасувати.

Провадження у справі в частині вимоги ОСОБА_1 до виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу від 17 грудня 2021 року № Т4-4-01/1634 про відсторонення від роботи закрити.

В частині вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу від 17 грудня 2021 року № Т4-4-01/1634 про відсторонення від роботи ухвалити нове рішення, яким в задоволенні цієї вимоги відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 31 серпня 2022 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: А. М. Головань

Л. М. Дьомич