ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

розглянув в порядку письмового провадження без виклику учасників справу за апеляційною скаргою адвоката Нежельської Олександри Сергіївни, представника ОСОБА_1 , на рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2021 року (час ухвалення судового рішення з 14:47:55 до 14:57:23; дата виготовлення повного текста судового рішення 13 серпня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та аліментів на утримання дружини.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) та аліменти на утримання дружини в розмірі 2 000 грн щомісяця до досягнення дитиною, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що сторони по справі є батьками дитини сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На момент народження дитини сторони у шлюбі не перебували, проте відповідач визнає своє батьківство.

21.09.2018 року між сторонами укладений шлюб. Позивачка не взмозі забезпечити дитині належний рівень життя, вона перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відповідач фактично ухиляється не тільки від виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання дитини, але й від виконання обов`язків чоловіка - батька дитини, щодо утримання позивача як дружини, з якою проживає дитина.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини частки усіх видів заробітку платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 23 грудня 2020 року.

Рішення в частині стягнення аліментів звернуто до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання як дружини у розмірі 1 135 гривень щомісяця, починаючи з 23 грудня 2020 року, до досягнення дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішення в частині стягнення аліментів звернуто до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Держави судовий збір у сумі 840,80 грн та 840,80 грн, а всього 1 681,60 грн.

Адвокат Нежельська О.С., представник ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким стягнути з нього на користь позивачки аліменти на утримання дитини у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, в іншій частині вимог відмовити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд, вирішуючи вимогу про стягнення аліментів на утримання дружини, не врахував вимогу закону про обов`язкове встановлення факта можливості надавати таку допомогу чоловіком, хоча суду були надані достатні докази про матеріальний стан відповідача, які спростовують висновки суду. Зокрема, суд не врахував розмір доходу відповідача та наявність у нього на утриманні батьків та двох повнолітніх доньок від першого шлюбу, проігнорував доводи представника відповідача про те, що останнього було звільнено з роботи.

Визначений судом розмір аліментів на дитину значно перевищує розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Зважаючи на відсутність у відповідача сталого доходу справедливим є визначення аліментів у розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.09.2021 року справу передано в провадження колегії суддів Харківського апеляційного суду.

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 19.10.2021 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01.11.2021 року закінчено підготовку до апеляційного розгляду та призначено справу до розгляду в апеляційній інстанції у судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовженого строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Указом Президента України від 18.04.2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 05.08.2022 року справу передано до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М.

Відзив на апеляційну скаргу судом не отриманий.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21 вересня 2018 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб, видане Новобаварським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 21 вересня 2018 року.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є батьками дитини сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщення осіб від 10.03.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований відповідач у справі ОСОБА_1 та його неповнолітній син ОСОБА_5 .

Позивачка у справі ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, проте фактично мешкає зі своїм сином ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 .

З копії наказу (розпорядження) № 292/В від 25.09.2018 року вбачається, що позивачка ОСОБА_2 з 25 вересня 2018 року по 03 вересня 2021 року перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно до довідки про доходи № 7 від 03.07.2020 року позивачка ОСОБА_2 за період з лютого 2018 року по грудень 2018 року отримала загальний дохід у сумі 68 298,74 грн.

Згідно довідки про доходи № 8 від 03.07.2020 року позивачка ОСОБА_2 за період з січня 2019 року по грудень 2019 року отримала загальний дохід у сумі 3 884,37 грн.

Згідно довідки про доходи № 2 від 06.01.2021 року відповідач ОСОБА_1 працює на посаді механіка налагоджувальника у Приватному акціонерному товаристві «Лекхім-Харків» та отримує заробітну плату, розмір якої за період з 01 липня 2020 року по 31 грудня 2020 року склав 87 310,10 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач здатний сплачувати аліменти на утримання дитини та дружини, оскільки є працездатним, на утриманні інших дітей чи непрацездатних членів сім`ї не має.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України, ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Частиною першою ст.141 СК України передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Частинами 1, 3 ст.181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Положеннями ст.ст.180,183,185,198,199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема, утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (ст. ст. 198, 199).

Згідно зі ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання.

Згідно ч.2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років;

Стаття 85 СК України регулює правовідносини з припинення права дружини на утримання.

Частина 4 статті 84 СК України регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини - чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Не перешкоджатиме виникненню цього права і застування інституту недійсності шлюбу у випадках, коли дружина не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу.

Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.

Доводи апеляційної скарги зводяться до твердження про те, що матеріальний стан відповідача унеможливлює сплачувати аліменти на дитину у визначеному судом розмірі, а аліменти на утримання дружині взагалі.

При цьому, відповідач посилається на наявність у нього батьків (обидва 1951 року народження) і двох повнолітніх доньок 1999 і 2001 року народження (а.с.46,47,78,79), проте суду не надано доказів про те, що вказані особи перебувають на утриманні відповідача з огляду на їхній стан здоров`я чи з інших причин, як і не надано доказів про існування об`єктивних обмежень у працездатності відповідача.

Натомість, відповідач у своїх запереченнях на доводи позову підтверджує, що він працював, отримував певні доходи та добровільно сплачував кошти на утримання дитини.

Отже, суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів на утримання дитини і дружини, суд виходив саме з принципу справедливості та розумності, враховуючи потреби дружини та фінансові можливості відповідача.

Твердження відповідача про звільнення з роботи не підтверджені доказами, відповідач навіть не долучив таких доказів до апеляційної скарги, зважаючи на доводи скарги про відмову суду першої інстанції оголосити перерву для подання такого доказу.

Підсумовуючи, слід визнати, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів сторін, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів.

Враховуючи встановлене, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять посилання на обставини, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість чи обов`язок скасування або зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Нежельської Олександри Сергіївни, представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 26 вересня 2022 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М. Триголов