ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/8231/21 Номер провадження 22-ц/814/2592/22Головуючий у 1-й інстанції Новіченко Н.В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді-доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова Максима Валерійовича

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2021 року, ухвалене суддею Новіченко Н.В., повний текст рішення складено - 05 жовтня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

12 травня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шаповалов Максим Валерійович звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 через опікуна ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спор: ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якому просив суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає з 2003 року, залишила її добровільно, при цьому вона ніяких перешкод у проживанні та користуванні вказаною квартирою не чинила. У квартирі будь-які речі та майно відповідачів відсутні. Крім того, зазначила, що відповідачі квартирою не цікавляться, комунальні послуги не сплачують. Також зазначила, що ОСОБА_5 була прописана без згоди інших осіб.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 17 травня 2021 року залучені до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_4 , в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради (а.с. 35-38).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 через свого опікуна ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між позивачем, третьою особою ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 існує спір щодо проживання останньої у спірному житловому приміщенні, у зв`язку з чим, з урахуванням існуючого судового рішення, суд не може дійти однозначного та беззаперечного висновку про те, що в діях відповідача ОСОБА_2 простежується свідома поведінка, яка свідчить про втрату нею інтересу до спірного житлового приміщення. Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у спірному нежитловому приміщенні без поважних причин за власним бажанням та втратила до нього інтерес. Крім цього, наявність у малолітньої ОСОБА_5 можливості проживати за місцем проживання своєї матері чи за місцем реєстрації останньої не впливає на поважність причин не проживання у спірній квартирі та не може бути підставою для втрати особистих житлових прав. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем під час розгляду справи належними доказами не підтверджено той факт, що відповідачі не проживають у спірній квартирі без поважних причин протягом тривалого часу, що в силу приписів ч. 2 ст. 71 ЖК Української РСР виключає можливість визнання їх такими, що втратили право користування спірною квартирою, тому у позові слід відмовити.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Шаповалов М.В., посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у рішенні суд допустив протиріччя, оскільки не може дійти однозначного та беззаперечного висновку про те, що в діях відповідача простежується свідома поведінка, яка свідчить про втрату ним інтересу до спірного житлового приміщення. Вказує, що відповідач втратила свій інтерес, оскільки не з`являється за адресою, де знаходиться спірне житлове приміщення з 2016 року, про що маються відповідні акти, складені сусідами. Звертає увагу суду на те, що за комунальні послуги сплачує лише одна ОСОБА_4 , що підтверджується довідками за період з 2016 року по теперішній час, а ОСОБА_2 втратила інтерес до спірного житлового приміщення, оскільки в ньому не проживає, за комунальні рахунки не сплачує, ремонт квартири не здійснює, чим порушує приписи законодавства України. Також вказує, що категорично не погоджується з висновком суду щодо акту від 19.04.2021 року про не проживання відповідача та її малолітньої доньки у квартирі, підписаний мешканцями будинку, оскільки суд жодним чином не аргументував свою позицію, посилання суду на те, що мешканцям не може бути відомо стосовно можливого вчинення перешкод у користуванні квартирою, є незрозумілим, оскільки, як вказує суд, ці особи в якості свідків не допитувалися. Також зазначає, що висновок Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради від 04.08.2021 року, складений відносно недоцільності визнання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, має лише рекомендаційний характер. При цьому посилається на вимоги ч. 3 ст. 29 ЦК України, яка передбачає, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків, таким чином, якщо відповідач не проживає у спірній квартирі, то відповідно до приписів законодавства України, її дитина до повноліття також не може проживати в її відсутність.

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

У судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явилися, представник позивача - адвокат Шаповалов М.В. належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки про виклик до суду на його офіційну електронну адресу у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (а.с. 203). Заяв та клопотань про від учасників справи про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14.07.1975 року ОСОБА_4 було видано ордер № 729 на проживання у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Склад сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 (її чоловік), ОСОБА_7 (її син) та ОСОБА_1 (її донька) (а.с. 4).

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб наразі у вищевказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 (а.с. 5).

Відповідно до акту від 05.07.2017 року, який підписаний ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 у квартирі АДРЕСА_1 проживають: ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 . ОСОБА_13 у зазначеній квартирі не проживає та ніколи не проживала (а.с. 6).

Згідно акту від 14.11.2017 року, який підписали ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , у квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_13 у зазначеній квартирі не проживає, останній раз її бачили за вказаною адресою 23.09.2016 року (а.с. 12).

Згідно з акту від 11.12.2017 року, підписаним ОСОБА_17 , ОСОБА_4 , ОСОБА_18 , у квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_13 у зазначеній квартирі не проживає з серпня 2003 року, останній раз її бачили за вказаною адресою 23.09.2016 року (а.с. 7).

Згідно акту від 13.04.2021 року, який підписаний ОСОБА_12 ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , у квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_13 у зазначеній квартирі не проживає та не з`являється у зазначеній квартирі з 23.09.2016 року (а.с. 17).

Згідно акту від 19.04.2021 року, який підписаний ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , у квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_13 у зазначеній квартирі не проживає та не з`являється у зазначеній квартирі з 23.09.2016 року, ніяких речей, які підтверджують її присутність у квартирі не виявлено (а.с. 21).

Департамент служб у справах дітей, діючий як представник органу опіки та піклування, керуючись ст. ст. 6, 7, 19 Сімейного кодексом України, ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, ст. 29 Цивільного кодексу України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», вважає за недоцільне визнання малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 100-102).

Свідок ОСОБА_12 суду показала, вона спілкується із ОСОБА_4 , ходить до неї у гості, ОСОБА_22 за адресою: АДРЕСА_3 не бачила, як вона виглядає зараз їй не відомо. Крім того зазначила, що особисті речі ОСОБА_23 у квартирі відсутні, такий висновок вона зробила, оскільки у квартирі молодіжних та дитячих речей не бачить. Також зазначила, що якщо б ОСОБА_23 проходила поряд, вона б її не впізнана, оскільки останній раз бачила її ще дитиною.

Свідок ОСОБА_10 суду показала, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 проживала позивач, її брат ОСОБА_24 із дружиною ОСОБА_25 , донькою ОСОБА_23 та матір`ю ОСОБА_4 . Коли ОСОБА_25 пішла від ОСОБА_24 , вона забрала із собою ОСОБА_23. ОСОБА_23 багато часу не з`являлася за адресою: АДРЕСА_3 . Однак, одного разу вона почула, що хтось намагається потрапити до квартири, викликала поліцію, а потім стало зрозуміло, що це був чоловік ОСОБА_23 із другом, які намагалися потрапити до квартири АДРЕСА_1 , і пояснив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 їх не пускають. Більше нікого ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що відповідач ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 не проживає. Крім того зазначила, що відповідача ОСОБА_2 вона останній раз бачила ще маленькою, коли їй було 3-4 роки, як вона виглядає зараз, їй не відомо. Зазначила, до квартири АДРЕСА_4 вона часто не заходила.

У даній справі суд першої інстанції взяв до уваги, що відповідачі у судові засідання не з`являлися, будь-які заперечення на спростування доводів позивача суду не надали, а тому за правилами статей 77- 80 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює подані позивачем докази щодо належності, допустимості, достовірності та достатності.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з наступного.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 Житлового кодексу Української РСР).

Аналіз змісту статей 71, 72 Житлового кодексу Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: 1) не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців; 2) відсутність поважних причин такого не проживання.

Збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил Цивільного процесуального кодексу України щодо оцінки доказів.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК Української РСР строки.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Вирішуючи даний спір суд з`ясовує обставини справи та надати їм правову оцінку з урахуванням встановлених обставин справи за допомогою «трискладового тесту» як юридичної конструкції, який є засобом перевірки необхідності втручання в права особи.

Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

При розгляді справи щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд має встановити наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

Отже, саме причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є предметом доказування у справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обов`язок доказування даних обставин покладається на сторону позивача.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі не проживають у квартирі АДРЕСА_1 .

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, у квітні 2016 року ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом до позивача та третьої особи ОСОБА_4 про усунення перешкод та вселення у спірне житлове приміщення, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона є онукою третьої особи та зареєстрована у цій квартирі з 01.11.2001 року, проте після повернення 20.02.2016 року з міста Донецька вона намагалася потрапити до квартири, але позивач її не впустила і не допускає до житла, ключі від квартири не дає, внаслідок чого вона не може вселитися та проживати у квартирі.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28.07.2016 році у справі № 643/4397/16-ц позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені: вселено ОСОБА_2 до спірного житлового приміщення та зобов`язано позивача не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні спірним житловим приміщенням (а.с. 16).

При цьому, суд першої інстанції встановив, що після народження у ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 доньки ОСОБА_8 , вона її зареєструвала 21.05.2018 року саме у спірному житловому приміщенні, про що свідчить наявна в матеріалах справи довідка про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 21.04.2021 року (а.с. 5).

Суд першої інстанції вказав, що позивач просить суд визнати такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням також і неповнолітню доньку відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ч. 4 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

У постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 466/8886/18 вказано, що відсутність вказаного письмового висновку, крім порушення вимог статті 19 Сімейного кодексу України, сприяла також і неповному з`ясуванню обставин справи, оскільки саме в ході підготовки відповідного висновку орган опіки та піклування має можливість отримати інформацію про умови проживання дитини, перевірити забезпеченість дитини іншим житлом, крім спірного, з`ясувати причини з яких мати дитини, як її законний представник, не приймає участь в судових засіданнях у розглядуваній справі та не повідомляє суду свою позицію щодо заявленого до дитини позову, а також інші обставини, які можуть мати значення при вирішенні справи судом.

У даній справі Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради надано висновок № 449 від 04.08.2021, згідно з яким орган опіки та піклування дійшов висновку про недоцільність визнання малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

При цьому, суд першої інстанції врахував, що за змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно зі ст. 16 Конвенції про права дитини жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч. 3 ст. 29 Цивільного кодексу України).

Верховним Судом у постановах від 27 листопада 2019 року в справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року в справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19) викладено правовий висновок про те, що малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. На поважність причин не проживання дитини не впливає і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Апеляційний суд у складі колегії суддівпогоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Як правильно встановив суд першої інстанції, між сторонами існує тривалий спір з приводу користування спірною квартирою, що підтверджується рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28.07.2016 року у справі № 643/4397/16-ц, яким позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені, вселено ОСОБА_2 до АДРЕСА_1 та зобов`язано позивача не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні спірним житловим приміщенням (а.с. 16).

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26.01.2017 року у справі № 643/5501/16-ц у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_13 , третя особа: ОСОБА_1 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 - відмовлено у повному обсязі (а.с. 130-131).

Судом першої інстанції правильно взято до уваги висновок Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради №449 від 04.08.2021 року про недоцільність визнання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 100-102).

Крім цього, вказаний висновок містить посилання на те, що у матеріалах позовної заяви відсутні відомості про те, що малолітня ОСОБА_8 є власником іншого житла, а також зі змісту позовної заяви та додатків до неї не вбачається, де буде мешкати дитина після визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням у кв. АДРЕСА_1 . Крім цього, у висновку зазначено, що розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори на підставі закону, а також враховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, порушується право цих осіб і членів сімей на житло.

По справі вбачається, що позивач ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів того, що у разі визнання відповідача ОСОБА_2 та її малолітньої доньки ОСОБА_8 , законним представником інтересів якої є її мати ОСОБА_2 , такими, що втратили право користування спірною квартирою, то права малолітньої ОСОБА_8 порушені не будуть, що вона буде забезпечена іншим належним житлом.

Крім цього, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що у позовній заяві зазначена адреса відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_8 спірної квартири, іншої дійсної адреси їх місця проживання чи перебування не зазначено, що позбавляє суд належним чином повідомити відповідачів про розгляд справи у суді для здійснення ними процесуальних прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що у рішенні суд допустив протиріччя, оскільки не може дійти однозначного та беззаперечного висновку про те, що в діях відповідача простежується свідома поведінка, яка свідчить про втрату ним інтересу до спірного житлового приміщення, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки у цій частині представник позивача навів власне тлумачення висновку суду, який полягає у тому, що з урахуванням існуючого спору між сторонами, ухваленого раніше судового рішення суд не може дійти однозначного та беззаперечного висновку про те, що в діях відповідача ОСОБА_2 простежується свідома поведінка, яка свідчить про втрату нею інтересу до спірного житлового приміщення, тобто дії відповідача вказують на існуючий зв`язок зі спірним житлом.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач втратила свій інтерес, оскільки не з`являється за адресою, де знаходиться спірне житлове приміщення з 2016 року, про що маються відповідні акти, складені сусідами, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються зібраними доказами у справі, зокрема, зазначені вище судові рішення вказують на те, що у 2016 році чинилися перешкоди зі сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у проживанні відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі, у зв`язку з чим за рішенням суду вона була до неї вселена.

Доводи апеляційної скарги про те, що за комунальні послуги сплачує лише одна ОСОБА_4 , що підтверджується довідками за період з 2016 року по теперішній час, а ОСОБА_2 втратила інтерес до спірного житлового приміщення, оскільки в ньому не проживає, за комунальні рахунки не сплачує, ремонт квартири не здійснює, чим порушує приписи законодавства України, то ці доводи також не заслуговують на увагу з вище наведених підстав.

Доводи апеляційної скарги щодо акту від 19.04.2021 року про не проживання відповідача та її малолітньої доньки у квартирі, який підписаний мешканцями будинку, то ці доводи не впливають на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, суд у мотивувальній частині дав відповідну оцінку цьому акту та навів мотиви.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 04.08.2021 року, складений відносно недоцільності визнання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, має лише рекомендаційний характер, то ці доводи також не впливають на законність та обгрунтованість рішення суду, згідно Положення про Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, основною метою Департаменту є забезпечення прав, свобод і законних інтересів дітей у межах своєї компетенції відповідно до Конституції України і чинного законодавства, створення умов щодо недопущення приниження їх честі та гідності. Наданий висновок узгоджується із зібраними доказами у справі, які у сукупності оцінені судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що вимоги ч. 3 ст. 29 ЦК України, яка передбачає, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків, таким чином, якщо відповідач не проживає у спірній квартирі, то відповідно до приписів законодавства України, її дитина до повноліття також не може проживати в її відсутність, то ці доводи не узгоджуються з діючим законодавством уразі визнання неповнолітньої особи, такою, що втратила право на користування житлом, оскільки діюче законодавство стоїть на позиціях якнайкращого забезпечення та дотримання інтересів такої особи.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова Максима Валерійовича - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов