ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 619/4008/21 Номер провадження 22-ц/814/2213/22Головуючий у 1-й інстанції Кононихіна Н.Ю. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі: головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

розглянула в апеляційному суді в м. Полтаві в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Боженко Ганни Валеріївни на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 листопада 2021 року, ухвалене суддею Кононихіною Н.Ю., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на утримання спільного майна.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Дергачівського районного суду Харківської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на утримання спільного майна.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що вони перебували у шлюбі з 12.09.1997, який заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 09.09.2014 у справі № 619/3326/14-ц розірвано. Однак, вони не проживали однією сім`єю та не вели сумісного господарства та не мали спільного бюджету з 2009 року.

Зазначає, що під час шлюбу в грудні 2007 року ними було придбано будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2007, запис в реєстрі 3788.

Відповідно до Рішення селищної ради про перейменування топонімів Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області № 3 від 24.09.2015 «Про перейменування вулиць, провулків, в`їздів на території населених пунктів Солоницівської селищної ради» пров. Петровського було перейменовано в АДРЕСА_2 .

З 2009 року і по теперішній час відповідач в зазначеному будинку з сім`єю не проживає. В спірному будинку продовжували проживати тільки позивачка з донькою, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 2009 року належний житловий стан зазначеного будинку повністю забезпечувався позивачкою. Всі витрати на утримання будинку з 2009 року здійснювались позивачкою, комунальні платежі за вказаний будинок сплачувались з 2009 року і по теперішній час в повному обсязі виключно нею.

Витрати позивачки за спожитий природний газ за період з 01.05.2018 по 31.05.2021 склали 35236,10 грн., за спожиту електроенергію за період з 19.07.2018 по 11.05.2021 склали 10954,98 грн.

Крім цього, у 2020 р. вона понесла витрати на організацію водопостачання належного їм будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом спорудження водоносної свердловини, оскільки будинок не був не підключений до мережі водопостачання. На його подвір`ї знаходився колодязь, але вода в ньому стала не якісною, та води стало не вистачати для обслуговування будинку. Для забезпечення будинку гарячою водою було встановлено водонагрівач. Витрати на забезпечення будинку холодною та гарячою водою склали 19891,00 грн.

Разом витрати позивачки на утримання належного їй та відповідачу будинку становлять 66082,08 грн. Відповідач відмовився відшкодувати їй у добровільному порядку половину вартості понесених витрат. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача половину витрат на утримання спільного майна, понесених нею за останні три роки, а саме 33041,04 грн, а також витрати на правничу допомогу.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 19 листопада 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на утримання спільного майна відмовлено повністю.

З рішенням суду першої інстанції не погодилась позивачка ОСОБА_1 та її представником ОСОБА_4 подана апеляційна скарга на вказане рішення.

В апеляційній скарзі представник позивачки, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просила скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Вважає помилковими висновки суду про те, що до визначення часток у праві власності на будинок позивачка є єдиним власником цього будинку.

Вказує, що згідно положень закону власність зобов`язує, а співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування.

Оскільки позивачка понесла витрати за спожитий природний газ, електроенергію та на організацію водопостачання належного сторонам будинку на загальну суму 66082,08 грн., вважає, що відповідач згідно закону зобов`язаний відшкодувати половину вартості витрачених позивачкою коштів у сумі 33041,04 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа перебувала на розгляді Харківського апеляційного суду.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05.07.2022 р. справа прийнята до провадження та призначена до розгляду без повідомлення учасників справи.

27.07.2022 до Полтавського апеляційного суду надійшло клопотання про приєднання до справи додаткових доказів.

Розгляд справи проводиться в письмовому провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у шлюбі з 12.09.1997, що був зареєстрований Куйбишевським відділом РАГС м. Донецька, актовий запис № 381 (а.с. 15-16, 59).

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 18 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області, ОСОБА_1 купила у ОСОБА_5 , від імені якої діє ОСОБА_6 , житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . Вказаний договір зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 18.12.2007 р. під № 2579204. Право власності на вищевказане нерухоме майно зареєстроване за ОСОБА_1 в КП «Дергачівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 02.02.2008 за реєстраційним номером 20956916 (а.с. 10-14, 62-64).

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 09 вересня 2014 року у справі № 619/3326/14-ц, яке набрало законної сили, шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований Куйбишевським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Донецька за актовим записом № 381, - розірвано (а.с. 15-16,60,61).

Відповідно до Рішення селищної ради про перейменування топонімів Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області № 3 від 24.09.2015 «Про перейменування вулиць, провулків, в`їздів на території населених пунктів Солоницівської селищної ради» пров. Петровського було перейменовано в АДРЕСА_2 .

Згідно копії довідки Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 09.11.2020 р. ОСОБА_2 , який проживає у АДРЕСА_2 , зареєстрований за вказаною адресою разом з дружиною ОСОБА_1 та дочкою ОСОБА_3 на підставі будинкової книги (а.с. 65).

Суд першої інстанції встановив, і це підтвердили сторони у судовому засіданні, що вони не проживали однією сім`єю та не вели сумісного господарства та не мали спільного бюджету з 2009 року.

З 2009 року і по теперішній час відповідач ОСОБА_2 в зазначеному будинку не проживає. В спірному будинку проживають позивачка разом з дочкою ОСОБА_7 , 2001 року народження, та з цього ж часу належний житловий стан зазначеного будинку повністю забезпечувався позивачем, що підтвердили сторони у суді першої інстанції.

На підтвердження понесених витрат за спожиті комунальні послуги з електропостачання та газопостачання, позивачкою надано виписку Дергачівського відділу продажів ТОВ «Харківгаз Збут» від 28.05.21 № 617-Лв-6898-0521 по особовому рахунку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , за період споживання з 01.04.2018 р. по 31.05.2021 р. (а.с. 17); довідки абонента Дергачівського РРЕ АТ «Харківобленерго» за особовим рахунком НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_2 станом на 25.12.2018 р., а також Дергачівського РСЦ ПрАТ «Харківенергозбут» станом на 11.05.2021 р. (а.с. 18,19).

Крім цього, до позовної заяви надано копію накладної № 2575 від 20.09.2020 р., згідно якої ОСОБА_1 понесла витрати за виконані роботи з облаштування водоносної свердловини та придбання насосного обладнання на загальну суму 19765,00 грн., а також водонагрівача на суму 3031,00 грн. (а.с. 20,21).

30.08.2021 р. ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з письмовою вимогою про відшкодування їй половини витрат на утримання будинку з 2009 року по теперішній час, що складає 85000,00 грн. (а.с. 38).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачка є єдиним власником будинку АДРЕСА_1 , оскільки саме за нею зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно, тому весь тягар утримання її власності покладений саме на неї.

Крім цього, суд послався на відсутність рішення суду, яке б набрало законної сили, про визнання вказаного будинку спільною сумісною власністю та про визнання за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на спірний будинок.

Рішення суду від 12.11.2021 р., яким за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнано по 1/2 частині житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , не набрало законної сили.

З моменту державної реєстрації права власності відповідача на частину спірного будинку ОСОБА_2 можна вважати співвласником спірного майна, відносно утримання якого у відповідача з`являться відповідні обов`язки.

Всі витрати на утримання спірного майна позивачка понесла у період 2018-2021 років, як єдиний власник та користувач спірного майна, яке і на даний час належить їй на праві власності.

Позивачка без згоди співвласника житлового будинку приймала рішення про необхідність утримання житлового будинку, вид такого утримання, а також розмір матеріального утримання і понесених витрат.

Спірний будинок обладнаний лічильниками газопостачання, електропостачання, які чітко лічать кількість витраченого газу або електроенергії.

Оскільки сторони визнали, що відповідач не проживає у будинку, то він позбавлений фізичної можливості користуватися будь якими комунальними послугами.

Всі витрати, які сплатила позивач, є витратами за користування комунальними послугами, якими користується тільки власник будинку та члени її сім`ї, до яких відповідач не відноситься з 2009 року .

Витрати, пов`язанні з організацією водопостачання будинку, не підтвердженні належними доказами.

Крім того, місцевий суд послався на те, що позивачка пропустила строки позовної давності щодо стягнення сум за користування природнім газом за травень-червень-липень 2018 року, в частині позову щодо користування електроенергією за липень 2018 року і не вказала поважних причин для пропуску строку для звернення у суд.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

За ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги/регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі N 521/3743/17-ц (провадження N 61-26462св18), а також у постанові від 19 серпня 2020 у справі № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20).

Згідно ч. 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У ст. 77 ЦПК України наведено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування .

Згідно ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Згідно ч. 1,4 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вказувалося вище, при вирішенні спору суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка є єдиним власником будинку АДРЕСА_2 .

Також суд послався на відсутність рішення суду про визнання вказаного будинку спільною сумісною власністю та визнання за відповідачем в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на спірний будинок.

Зазначив, що рішення суду від 12.11.2021 р. про визнання за сторонами по 1/2 частині вищевказаного житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями не набрало законної сили. Державна реєстрація права власності відповідача на частину спірного будинку не проведена, тому у відповідача не виникли обов`язки щодо утримання вказаного майна.

Крім того, місцевий суд вказав, що позивачка без згоди співвласника житлового будинку приймала рішення про необхідність утримання житлового будинку, вид такого утримання, а також розмір матеріального утримання і понесених витрат.

Всі витрати на утримання спірного майна позивачка понесла у період 2018-2021 років, як єдиний власник та користувач спірного майна, яке і на даний час належить їй на праві власності.

Спірний будинок обладнаний лічильниками газопостачання, електропостачання, які чітко лічать кількість витраченого газу або електроенергії. Відповідач не проживає у будинку, позбавлений фізичної можливості користуватися будь якими комунальними послугами.

Всі витрати, які сплатила позивач, є витратами за користування комунальними послугами, якими користується тільки власник будинку та члени її сім`ї, до яких відповідач не відноситься з 2009 року .

Проте такі висновки колегія суддів вважає помилковими, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Таким чином, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним із них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

Такі висновки наведені у постанові Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 643/822/17 (провадження № 61-21998св18).

Крім цього, згідно ч. 1 ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За аналогією ч. 1 ст. 360 та ч. 1 ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, відповідно зобов`язані брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном спільно, тобто в рівних частках.

За ч. 1 ст. 541 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, і це не заперечувалося сторонами у суді першої інстанції, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 листопада 2021 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Також визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини вказаного нерухомого майна.

Вказане рішення суду залишене без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 31 травня 2022 року.

Інформації про те, що вказані судові рішення оскаржувалися до суду касаційної інстанції та були скасовані чи змінені касаційним судом, сторонами не надано.

Також відсутні такі відомості у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Водночас, сторонами не надано апеляційному суду інформації про те, що за ними зареєстровано у відповідному Державному реєстрі право власності за кожним по 1/2 частині на вищевказане нерухоме майно згідно рішення суду.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що сторони, яким на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, в рівних частинах.

Як убачається з матеріалів справи, витрати позивачки за спожитий природний газ за особовим рахунком № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , за період з 01.06.2018 по 31.05.2021 склали 35236,10 грн.

За спожиту електроенергію за вказаною адресою за період з 19.07.2018 по 11.05.2021 позивачка сплатила 10954,98 грн.

Загальна сума вказаних витрат становить 46191,08 грн. (а.с. 17-19).

Оскільки позивачка сплатила замість відповідача грошові кошти у розмірі 23095,54 грн. за надані комунальні послуги, вказана сума підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 .

Згідно ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 1,5 ст. 261 ЦК України).

Згідно ч. 4,5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач заявив у суді першої інстанції про застосування строку позовної давності.

За таких обставин, суд першої інстанції безпідставно застосував строк позовної давності до вимог про стягнення витрат за спожитий природний газ за травень, червень, липень 2018 року, а також за електроенергію за липень 2018 року.

Перевіряючи рішення місцевого суду в частині стягнення половини витрат на влаштування водоносної свердловини та купівлю водонагрівача, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивачкою здійснено роботи по влаштуванню водоносної свердловини до належного їй та відповідачу будинку та купівлю водонагрівача, на підтвердження чого надано копію накладної № 2575 від 20.09.2020 р. на суму 19765,00 грн. та фіскального чеку на суму 3031,00 грн. Загальна вартість становить 22796,00 грн. (а.с. 20,21).

У позові позивачка вказувала, що вартість встановлення водоносної свердловини та підключення її до мережі водопостачання становить 16860,00 грн. (8700+8160 згідно накладних № 2575 від 20.09.2020 р. та № 2585 від 22.09.2020 р.). Також зазначала, що у травні 2021 року нею придбано водонагрівач за 3031,00 грн., який встановлено у будинку. Разом витрати на організацію забезпечення будинку холодною і гарячою водою складає 19891,00 грн., та половину від вказаної суми вона просила стягнути на її користь з відповідача.

Накладної за № 2585 від 22.09.2020 р. матеріали справи не містять та позивачкою не надано судам.

Позивачка ОСОБА_1 не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вона зверталася до ОСОБА_2 , який є співвласником будинку, для узгодження з ним необхідності здійснення вказаних робіт, погодження їх вартості, придбання водонагрівача тощо.

Тоді як відповідно до положень закону, який було проаналізовано вище,розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення з відповідача половини витрат на організацію забезпечення будинку холодною та гарячою водою, яка становить 9945,50 грн.

За таких обставин, апеляційна скарга позивача підлягає до часткового задоволення, рішення місцевого суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з відповідача на користь позивачки половини витрат за спожитий природний газ та електроенергію, за період з червня 2018 року по травень 2021 року, у сумі 23095,54 грн.

У стягненні половини витрат на організацію забезпечення будинку холодною та гарячою водою у сумі 9945,50 грн. необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивачкою за подання позовної заяви сплачено 908 грн. судового збору та 1362,00 грн. за подання апеляційної скарги (а.с. 1, 97).

За таких обставин, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 635,60 грн. та 953,40 грн. за подання апеляційної скарги, пропорційно до розміру задоволених вимог (на 70%), а всього 1589,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. п. 3, 4, ст.ст. 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Боженко Ганни Валеріївни задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 листопада 2021 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на утримання спільного майна задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) половину витрат на утримання спільного будинку за адресою: АДРЕСА_2 , за період з червня 2018 року по травень 2021 року, у сумі 23095,54 грн. (двадцять три тисячі дев`яносто п`ять гривень 54 коп.), які складаються з витрат за спожиті природний газ та електроенергію.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення частини витрат на забезпечення будинку холодною та гарячою водою, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) витрати зі сплати судового збору у сумі 1589,00 грн. (тисяча п`ятсот вісімдесят дев`ять гривень 00 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді: С.Б.Бутенко

О.В.Прядкіна