Справа № 463/1698/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2022 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого-судді Боровков Д.О.

при секретарі Данилович Н.В.,

представника відповідача (прокурора) Яворського Я.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові у загальному позовному проваджені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

встановив:

У лютому 2021 року позивач звернулася до суду із позовом, у якому (з урахуванням останніх змін та уточнень /Т-2 а.с.50-55/), просить відшкодувати за рахунок державного бюджету України моральну шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання досудового слідства та прокуратури в розмірі 5000000,00 грн.; зобов`язати Державну казначейську службу України в безспірному порядку перерахувати з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на її користь грошові кошти в сумі 5000000,00 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що їй завдана моральна шкода неправомірними діями та бездіяльністю прокуратури, слідчих під час проведення досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 0000434, 0000435, 0000436, 0000437, 0000438, 0000439, 0000440. Зокрема, неправомірні дії відповідачів полягають у невизнанні її потерпілою у вказаних провадженнях, тривалим розглядом клопотання, тощо. Вважає, що внаслідок незаконних, протиправних дій органу досудового розслідування їй було завдано моральну шкоду, яка полягає у тому, що через дії відповідачів вона стала інвалідом 2-ої групи, погіршився стан її здоров`я. В зв`язку з наведеним, просить стягнути з відповідача вказану суму моральної шкоди.

Львівська обласна прокуратура подала до суду відзив на позов /Т-1 а.с.66-77/, у якому, враховуючи додаткові письмові пояснення /Т-2 а.с.146-158/, просить у задоволені позову відмовити, мотивуючи це тим, що ОСОБА_1 у позові зазначає, що внаслідок незаконних, протиправних дій органу досудового розслідування та прокуратури у кримінальних провадженнях № 0000434, 0000435, 0000436, 0000437, 0000438, 0000439, 0000440 їй було завдано моральну шкоду в розмірі 5000000 грн. Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000434 (28 квітня 2020 року об`єднанні матеріали кримінальних проваджень № 0000435, 0000436, 0000437, 0000438, 0000439, 0000440) щодо можливих неправомірних дій працівників Личаківського ВП ГУНП у Львівській області та інших посадових осіб органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, а саме незаконного звільнення з роботи, невиконання рішень судів та неналежного проведення досудового розслідування у кримінальних провадженнях за заявами ОСОБА_1 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172, ч. 1 ст. 175, ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 212-1, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 382 КК України. Постановою старшого слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, Панасюка Ю.В. від 28 лютого 2022 року кримінальне провадження № 0000434 від 23 квітня 2020 року було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінальних правопорушень. Проте лише незгода з прийнятими працівниками правоохоронних органів процесуальними рішеннями, які були оскаржені нею в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування шкоди.

Державна казначейська служба України подала до суду відзив на позов /Т-1 а.с.83-89/, у якому просить у задоволені позову відмовити, мотивуючи це тим, що їх служба не є належним відповідачем у справі, оскільки не є тим суб`єктом, який порушив права позивача, і тому співвідповідачем повинна бути держава. Крім цього, наявність недоліків у прийнятих працівниками правоохоронних органів процесуальних рішеннях не може бути безумовною підставою для відшкодування шкоди, а сам розмір моральної шкоди у розмірі 5000000,00 грн. є завищений та необґрунтований.

Міністерство внутрішніх справ України подало до суду відзив на позов /Т-1 а.с.136-138/, у якому просить у задоволені позову відмовити, мотивуючи це тим, що їх міністерство не є належним відповідачем у справі, оскільки не є тим суб`єктом, який порушив права позивача.

ОСОБА_1 подала до суду письмові заперечення на вищевказані відзиви відповідачів /Т-1 а.с.93-100,121,141-147/, в яких просить відхилити відзиви, з мотивів, які є аналогічні мотивам, які зазначені у її позові, зазначивши, що внаслідок неправомірних дій правоохоронних органів вона здобула другу групу інвалідності, що свідчить про нанесення їй вказаними діями моральної шкоди.

Суд ухвалив розглядати справу без участі позивача ОСОБА_1 , яка будучи належним чином повідомлена про час і місце судового засідання, двічі не з`явилася на розгляд справи, проте в позові зазначила, що просить розгляд справи проводити без її участі /Т-2 а.с.53 зворот/, а матеріалів справи достатньо для ухвалення рішення у справі.

Суд ухвалив розглядати справу без участі представників відповідачів Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України, які будучи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, до суду не з`явилися, проте матеріалів справи достатньо для ухвалення рішення.

Рух справи, клопотання сторін, процесуальні рішення суду.

У лютому 2021 року позивач звернулася до Личаківського районного суду м. Львова з даним позовом.

18 лютого 2021 ухвалою Личаківського районного суду м. Львова позов передано до Галицького районного суду м. Львова за підсудністю /Т-1 а.с.27/.

12 квітня 2021 року ухвалою Галицького районного суду м. Львова позов залишено без руху /Т-1 а.с.30/.

24 травня 2021 року до Галицького районного суду м. Львова надійшла заява (усунення недоліків згідно з вказаною ухвалою суду) /Т-1 а.с.35-41/.

25 травня 2021 року ухвалою Галицького районного суду м. Львова у справі відкрито загальне позовне провадження /Т-1 а.с.55/.

23 листопада 2021 року розпорядженням голови Галицького районного суду м. Львова передано до Залізничного районного суду м. Львова, оскільки всі судді Галицького районного суду м. Львова заявили у справі самовідводи /Т-1 а.с.267,268/.

27 листопада 2021 року справа надійшла до Залізничного районного суду м. Львова /Т-2 а.с.1/.

30 листопада 2021 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова справу передано до Шевченківського районного суду м. Львова за підсудністю /Т-2 а.с.7-9/.

14 березня 2022 року постановою Львівського апеляційного суду вказану ухвалу скасовано, справу направлено до Залізничного районного суду м. Львова для продовження розгляду /Т-2 а.с.40,41/.

25 березня 2022 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова позов залишено без руху /Т-2 а.с.45,46/.

19 квітня 2022 року до суду м. Львова надійшла заява позивача про усунення недоліків згідно з вказаною ухвалою суду /Т-2 а.с.50-55/.

20 квітня 2022 року позивач подала до суду заяву про відвід судді Боровкову Д.О. /Т-2 а.с.85/.

22 квітня 2022 року ухвалою суду у задоволенні вказаної заяви про відвід відмовлено /Т-2 а.с.92/.

29 квітня 2022 року ухвалою суду відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче /Т-2 а.с.98/.

27 травня 2022 року позивач вдруге подала до суду заяву про відвід судді Боровкову Д.О. /Т-2 а.с.109/.

30 травня 2022 року ухвалою суду у задоволенні вказаної заяви про відвід відмовлено /Т-2 а.с.114/.

31 травня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу /Т-2 а.с.117/.

01 серпня 2022 року позивач втретє подала до суду заяву про відвід судді Боровкову Д.О. /Т-2 а.с.248/.

02 серпня 2022 року ухвалою суду у задоволенні вказаної заяви про відвід відмовлено /Т-3 а.с.3/.

03 серпня 2022 року позивач особисто через загальну канцелярію суду подала клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з поганим станом здоров`я /Т-3 а.с.6/.

04 серпня 2022 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, вказане клопотання задоволене /Т-3 а.с.13,14/.

22 серпня 2022 року позивач втретє подала до суду заяву про відвід судді Боровкову Д.О. /Т-2 а.с.23/.

01 вересня 2022 року ухвалою суду у задоволенні вказаної заяви про відвід відмовлено /Т-3 а.с.30/.

08 вересня 2022 року позивач особисто через загальну канцелярію суду подала чергове клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з хворобою /Т-3 а.с.31/.

Згідно з пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен має право, зокрема, на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. Розумність строків розгляду справи судом є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України). Порушення зазначеного принципу може негативно впливати на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

При цьому, позивач протягом тривалого часу жодного разу не з`явилася, як у підготовчі засідання, так і у судові засідання; не порушувала питання про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, зокрема, за допомогою програмного забезпечення «EasyCon»; не забажала порушувати питання представництва її інтересів у суду.

Враховуючи вказані обставини, історію розгляду справи, поведінку позивача, суд постановив ухвалу про відмову у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи, яка занесена до протоколу судового засідання від 09 вересня 2022 року.

09 вересня 2022 року представник відповідача - прокурор Яворський Я.Т. заявив усне клопотання про залишення позову без розгляду, оскільки позивач двічі не з`явилася на розгляд справи.

09 вересня 2022 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, у задоволені вказаного клопотання відмовлено.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що у задоволені позову слід відмовити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 квітня 2020 року за № 0000434, щодо можливих неправомірних дій працівників Личаківського ВП ГУНП у Львівській області та інших посадових осіб органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, а саме незаконного звільнення з роботи, невиконання рішень судів та неналежного проведення досудового розслідування у кримінальних провадженнях за заявами ОСОБА_2 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172, ч. 1 ст. 175, ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 212-1, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 382 КК України.

28 квітня 2020 року з матеріалами кримінального провадження № 0000434 були об`єднанні матеріали кримінальних проваджень № 0000435, 0000436, 0000437, 0000438, 0000439, 0000440.

10 січня 2022 року постановою старшого слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, Панасюка Ю.В. було відмовлено у задоволені клопотання ОСОБА_1 від 01 січня 2021 року про визнання потерпілою у кримінальному проваджені № 0000434 /Т-2 а.с.56/.

Постановою старшого слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, Панасюка Ю.В. від 28 лютого 2022 року кримінальне провадження № 0000434 від 23 квітня 2020 року було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172, ч. 1 ст. 175, ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 212-1, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 382 КК України /Т-3 а.с.10-12/.

В Єдиному державному реєстрі судових рішень міститься ухвала слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2022 року у справі № 463/1164/22 за скаргою ОСОБА_1 на постанову старшого слідчого першого слідчого відділу Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, Панасюка Ю.В. від 10 січня 2022 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим та з інших питань у кримінальному провадженні № 0000434 від 23.04.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172, ч.1 ст.175, ч.1 ст.190, ч.1 ст.212-1, ч.1 ст.364, ч.1 ст.366, ч.2 ст.382 КК України /Т-2 а.с.165-168/.

Вказаною ухвалою слідчого судді від 01 квітня 2022 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 04 липня 2022 року у справі № 463/3926/22 постановлено: задовольнити скаргу ОСОБА_1 ; скасувати постанову старшого слідчого першого слідчого відділу Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Панасюка Ю.В. від 28 лютого 2022 року про закриття кримінального провадження № 0000434 від 23.04.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172, ч.1 ст.175, ч.1 ст.190, ч.1 ст.212-1, ч.1 ст.364, ч.1 ст.366, ч.2 ст.382 КК України /Т-2 а.с.169,170/.

З виписки медичної картки амбулаторно (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 консультативної поліклініки Львівського обласного клінічного лікувально-діагностичного кардіологічного центру від 01 березня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 встановлений діагноз: стабільна стенокардія ІІІ ФК. Після інфарктний кардіосклероз. Гідроперікард. Недостатність метрального клапана (2+). Дегенеративні зміни аортального клапана (1+). Гіпертонічна хвороба ІІІ, ст. 3, ризик 4 (дуже високий) Гіпертензивне серце. СН ІІ Б, із зниженою систилогічною функцією лівого шлуночка /Т-1 а.с.48/.

З виписки медичної картки амбулаторно (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 Клінічної лікарні швидкої медичної допомоги м. Львова від 10 листопада 2021 року вбачається, що позивачу був поставлений аналогічний вищевказаному діагноз /Т-2 а.с.83/.

ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності, загальне захворювання, безтерміново, що підтверджується довідко до акту МСЕК серія 12 ААБ № 361566 від 21 жовтня 2020 року /Т-1 а.с.53/.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що внаслідок незаконних, протиправних дій органу досудового розслідування та прокуратури у кримінальних провадженнях № 0000434, 0000435, 0000436, 0000437, 0000438, 0000439, 0000440 їй було завдано моральну шкоду в розмірі 5000000 грн., що призвело до порушення її нормальних життєвих зв`язків, вимагає від неї додаткових зусиль для організації її життя.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

Суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами факт завдання їй моральної шкоди, а також причинний зв`язок між шкодою і протиправними діями (бездіяльністю) ГУНП у Львівській області, Львівською обласною прокуратурою, про що свідчить ухвала слідчого судді від 01 квітня 2022 року про відмову у задоволені скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого про відмову у визнанні позивача потерпілою у кримінальному провадженні № 0000434 та ухвала слідчого судді від 04 липня 2022 року про задоволення скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого про закриття вказаного кримінального провадження, з огляду на таке.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За змістом частини 1 статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені, зокрема, рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження.

За правилом частини 2 статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 638/11416/18 (провадження № 61-19755св19), від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15 (провадження № 61-9574св20), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями, бездіяльністю, рішеннями Львівської обласної прокуратури та структурами Міністерства внутрішніх справ України та шкодою, яка, за твердженням позивача, їй заподіяна.

Сам факт скасування судом рішення посадової особи Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові про закриття кримінального провадження не свідчить про протиправність дій органів поліції та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що її права та інтереси були поновлені.

Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року у справі «Білуха проти України», якими встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Незгода позивача з прийнятими посадовими особами рішеннями Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, які нею були оскаржені в порядку, передбаченому КПК України, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування їй моральної шкоди.

Крім цього, ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2022 року у задоволені скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого від 10 січня 2022 року про відмову у визнанні її потерпілою у кримінальному провадженні № 0000434 було відмовлено, а відтак, всі твердження позивача, що слідчий неправомірно не вручив їй постанову про визнання її потерпілою у вказаному провадженні є неспроможними та не беруться судом до уваги.

Таким чином, оскільки в цій справі відсутні необхідні умови для притягнення відповідачів до цивільно-правової відповідальності, зокрема відшкодування моральної шкоди, тому вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18), від 13 березня 2019 року у справі № 338/12193/16-ц (провадження № 61-18855св18), від 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15-ц (провадження № 61-4165св18), від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20), від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17-ц (провадження № 61-40480св18), від 03 липня 2020 року у справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15 (провадження № 61-9574св20) та 14 квітня 2021 року у справі № 638/11160/17 (провадження № 61-1570св20).

Крім цього, досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000434 проводилося слідчим органом, який входить до структури Державного бюро розслідувань. За таких обставин, Міністерство внутрішніх справ України, слідчі органи якого ніколи не здійснювали досудове слідство у вказаному провадженні, є неналежним відповідачем у даній справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволені позовних вимог до вказаного відповідача.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що у задоволені позову слід відмовити.

Суд при ухвалені рішення у даній справі керується усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Щодо судових витрат.

Беручи до уваги, що у позові відмовлено, відсутні підстави для стягнення з відповідачів судового збору.

Керуючись ст.ст. 81,89,141,263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Повний текст складаний 19 вересня 2022 року.

Суддя:

Оригінал рішення.