П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2022 року

м. Рівне

Справа № 556/1394/21

Провадження № 22-ц/4815/1041/22

Головуючий у Володимирецькому районному суді

Рівненської області: суддя Іванків О.В.

Рішення суду першої інстанції

(вступна і резолютивна частини) ухвалено:

об 11 год. 32 хв. 20 травня 2022 року

у смт. Володимирець Рівненської області

Повний текст рішення складено: 30 травня 2022 року.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Майданік В.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, (за первісним позовом): Орган опіки і піклування виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області ради;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, (за зустрічним позовом): Служба у справах дітей Володимирецької селищної ради Рівненської області;

представники учасників справи:

позивача - адвокат Зеркін Артур Сергійович;

відповідача - адвокати Лушпенко Дмитро Сергійович і Кругліцька Валентина Михайлівна ;

за участі: ОСОБА_2 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 20 травня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки і піклування Тернівської районної у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області ради; про відібрання малолітньої дитини, повернення малолітньої дитини до попереднього місця проживання, визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів і зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Служба у справах дітей Володимирецької селищної ради Рівненської області; про визначення місця проживання малолітньої дитини,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про негайне відібрання дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У подальшому змінив позов, вимагаючи негайно відібрати дитину у матері, повернути її до попереднього місця проживання, визначити місце проживання малолітнього сина та стягнути аліменти з відповідача на утримання дитини. Мотивуючи вимоги, вказувалося, що протягом часу з 28 квітня 2017 року по 27 червня 2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4 . Після припинення шлюбних відносин дитина мешкала із ОСОБА_1 у АДРЕСА_1 , що належить на праві власності позивачу і його матері. Малолітній син відвідував "Дошкільний навчальний заклад (ясла-садочок) №260" Криворізької міської ради від 04 вересня 2018 року.

ОСОБА_1 не забороняв і не перешкоджав спілкуватися дитині з матір`ю, проте 12 липня 2021 року приблизно о 10 год. 00 хв. відповідач, забравши ОСОБА_4 з садочка, повернулася у с. Степангород Володимирецького району (згодом - Вараський район) Рівненської області, де зареєстрована. Про ці обставини ОСОБА_1 не повідомляла. Після того, як йому стало відомо про факт відібрання дитини без згоди батька, позивач того ж дня повідомив про це органи поліції, прокуратуру та службу у справах дітей виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради. Однак йому було роз`яснено, що матір не позбавлено батьківських прав щодо дитини, а тому вона має рівні та однакові права з ОСОБА_1 на виховання і спілкування з сином.

Заперечуючи проти позову, 30 серпня 2021 року ОСОБА_2 пред`явила зустрічний позов до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини. Зазначала, що впродовж часу з 15 жовтня 2017 року по 12 липня 2021 року сторони разом з дитиною мешкали у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області за адресою місця реєстрації позивача. Вважає, що шлюб між ними було розірвано фіктивно з метою уникнення ОСОБА_1 загального військового обов`язку в зоні проведення бойових дій на Сході України.

Після того, як вона дізналася, що позивач зраджує з іншою жінкою та після нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , у квітні 2021 року відповідач залишила квартиру, де вони проживали.

Починаючи з 12 липня 2021 року син ОСОБА_4 , який не бажав спілкуватися з батьком, мешкає разом з нею у с. Степангород Володимирецького району Рівненської області.

Ухвалою Володимирецького районного суду від 31 серпня 2021 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, а вимоги об`єднано в одне провадження.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 20 травня 2022 року ОСОБА_1 відмовлено у позові до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки і піклування виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради; про визначення місця проживання дитини, негайне відібрання дитини, повернення її за попереднім місцем проживання та стягнення аліментів.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено повністю.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишивши його на утриманні та вихованні матері - ОСОБА_2 у АДРЕСА_2 .

Вирішено питання про судові витрати у справі.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильному застосуванні норм матеріального права, просив скасувати його, задовольнити первісний позов та залишити без задоволення зустрічний позов.

Обґрунтовуючи її, покликався на хибність висновків суду щодо оцінки наявних доказів у справі. Зокрема, довідки №42 від 16 листопада 2021 року про те, що син ОСОБА_4 відвідує гурток образотворчого мистецтва з 01 жовтня 2021 року. Натомість дитина за місцем проживання матері у дитячий садок, що розташований за вісім кілометрів від с. Степангород Вараського району Рівненської області, так і не була влаштована, тоді як за місцем проживання батька у м. Кривий Ріг син відвідував такий заклад. Ці обставини свідчать про наявність/відсутність соціальних зв`язків дитини.

Заявник не згоден із твердженнями суду про те, що проживання дитини з матір`ю, братом і сестрою, тобто у звичному, благополучному і безпечному середовищі, найкраще відповідатиме інтересам малолітнього сина та вимогам законодавства, а також забезпечить фізичний, моральний та духовний розвиток дитини, належний рівень виховання і підготовку до навчання. Вважає, що такі висновки суперечать дійсним обставинам справи. оскільки звичним середовищем для ОСОБА_4 є місце проживання у АДРЕСА_1 разом з батьком, де він мешкав майже з дня народження і до моменту відібрання його відповідачем без згоди ОСОБА_1 .

Зверталася увага і повторне ненадання ОСОБА_2 доказів з органів Пенсійного фонду України про застраховану особу (ОК-5) з метою підтвердження відомостей щодо її місця роботи та отримання заробітної плати. Тобто нею не доведено, що вона працевлаштована, отримує заробіток і має власний дохід для утримання трьох дітей.

Також відповідачем було надано акти про фактичне проживання однією сім`єю, про те, що вона постійно страждала від насильства свого чоловіка, боялася за своє життя і життя дітей, однак жоден із наведених у актах свідків викликаний у судове засідання та допитаний не був.

Щодо висновку Органу опіки і піклування виконавчого комітету Володимирецької селищної ради, про існування якого заявнику не було відомо, то з оскаржуваного рішення видно, що цей висновок є неповним, не з`ясовувалася думка малолітньої дитини, не досліджувалося питання прихильності ОСОБА_4 до кожного з батьків, питання забезпечення кожним з батьків розвитку дитини у безпечному, спокійному і стійкому середовищі.

Тобто рішення суду першої інстанції не відображає найкращі інтереси дитини, виходячи з фактів, що містяться у справі, та з урахуванням того, що батько має кращі можливості забезпечити фізичний і культурний розвиток дитини. При цьому інтереси малолітнього сина, відірваного від звичного середовища сім`ї, батька, бабусі, прабабусі, та яка примусово була позбавлена матір`ю спілкування з ними протягом тривалого часу, враховані судом не були.

На думку заявника, неправильне застосування норм матеріального права судом полягало у незастосуванні до спірних правовідносин положень ст.ст. 11, 12 Закону України "Про охорону дитинства", ст.ст. 141, 151, 161, 163 СК України, ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, правових висновків постанови Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі №7567/13187/17, рішень Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі "Олсон проти Швеції" та від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України".

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як було з`ясовано судом, і ці обставини сторонами не заперечуються, протягом часу з 28 квітня 2017 року по 27 червня 2019 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від подружніх відносин сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 .

Після розірвання шлюбу і до липня 2021 року вони проживали усі разом із дітьми ОСОБА_2 від попереднього шлюбу у АДРЕСА_1 . Цей факт підтверджується змістом письмового висновку Органу опіки і піклування Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради від 03 лютого 2022 року. При цьому малолітній син ОСОБА_4 відвідував "Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №260" Криворізької міської ради з 04 вересня 2018 року.

З довідки №173/2 від 15 липня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 працює черговим електрослюсарем та з ремонту устаткування 5 розряду ПАТ "Північний гірничо-збагачувальний комбінат". Йому ж на праві власності належить Ѕ частка у квартирі АДРЕСА_3 , що стверджується свідоцтвом про право власності від 22 квітня 2019 року серії НОМЕР_1 .

Судом також встановлено, що син ОСОБА_4 на час вирішення спору постійно проживає у АДРЕСА_2 , за місцем реєстрації відповідача.

За висновком судово-медичного експерта №1261 від 23 серпня 2021 року у ОСОБА_2 виявлено тілесні ушкодження легкого ступеня, що виникли від дії тупого твердого предмета.

З довідки №295 від 27 серпня 2021 року за підписом директора Хиноцького ЗЗСО І-ІІІ ступенів Володимирецької селищної ради вбачається, що ОСОБА_5 буде зараховано до різновікової дитсадкової групи Хиноцького ЗЗСО І-ІІІ ступенів Володимирецької селищної ради з 01 вересня 2021 року.

Змістом довідки №30 від 30 вересня 2021 року підтверджено, що ОСОБА_2 з 22 вересня 2021 року працює у фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 і займає посаду менеджера.

З довідки №42 від 16 листопада 2021 року, виданої директором Комунального позашкільного закладу "Володимирецький будинок школярів та юнацтва", видно, що ОСОБА_5 відвідує гурток образотворчого мистецтва з 01 жовтня 2021 року.

Вважаючи, що права та інтереси дитини порушуються тим, що ОСОБА_2 без згоди батька відібрала малолітнього сина ОСОБА_4 для проживання разом з нею у іншому населеному пункті, у липні 2021 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до відповідача про відібрання дитини, повернення її до попереднього місця проживання, визначення місця проживання та стягнення аліментів.

Заперечуючи проти позову, 30 серпня 2021 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов про визначення місця проживання дитини разом з нею.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог за зустрічним позовом, оскільки законом передбачено вичерпний перелік обставин, за наявності яких дитину не можна передати на виховання матері, які в даному спорі відсутні. Тому з урахуванням наведеного і тих обставин, що проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю якнайкраще забезпечуватиме його потреби на всебічний, гармонійний розвиток, освіту, фізичне, культурне, моральне, духовне зростання, що підтверджено матеріалами справи, суд визначив місце проживання малолітнього сина разом із матір`ю, залишивши його на її утриманні та вихованні.

Щодо первісного позову, то з огляду на задоволення зустрічного позову та взявши до уваги те, що ОСОБА_1 не зазначено безумовних підстав для повернення дитини батькові, суд не знайшов мотивів для визнання його обґрунтованим.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Згідно зі ст.ст. 141, 150-155, 160, 163 СК України мати, батько мають рівні права та обв`язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Мати, батько мають право на безперешкодне спілкування, зокрема якщо хтось із них перебуває у надзвичайній ситуації (лікарні, місці затримання та позбавлення волі тощо). Батьки мають право звернутися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Норми статей 8, 111, 112, 114 Закону України "Про охорону дитинства" вказують, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та піклування батьків. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

У рішеннях від 11 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" та від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України" Європейський суд з прав людини зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Рішенням від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" Європейський суд з прав людини стверджував, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю правовою природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Тому суд правильно стверджував, що побутові умови, їх рівень та якість є лише однією із складових всебічного та гармонійного розвитку дитини, з огляду на що передання дитини тому з батьків, який має вищий дохід чи кращі побутові умови, не в повній мірі відповідатиме її інтересам.

З правового висновку Верховного Суду, що викладений у постанові від 19 вересня 2018 року у справі №486/709/16-ц, видно, що при визначенні місця проживання дитини судам необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, виходячи із рівності прав батьків щодо дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, положення сімейного законодавства передбачають, що при вирішенні спору щодо місця проживання малолітньої дитини у першу чергу повинні враховуватися інтереси самої дитини. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції Організації об`єднаних націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала відповідач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив зустрічний позов та відмовив ОСОБА_1 у задоволенні первісного позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про помилковість оцінки доказів у справі, то з ними погодитися неможливо.

Відповідно до ст.ст. 76-80, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані. на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1.) письмовими, речовими і електронними доказами; 2.) висновками експертів; 3.) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, надані відповідачем докази, які оспорюються заявником, об`єктивно оцінені судом попередньої інстанції з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності. Отже, підстав сумніватися у цих засобах доказування у колегії суддів не вбачається.

Не заслуговують на увагу і аргументи автора апеляційної скарги про неповноту наданих письмових висновків органами опіки і піклування.

Так, згідно із ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

З висновку Органу опіки і піклування виконавчого комітету Володимирецької селищної ради Вараського району Рівненської області від 01 грудня 2021 року №211 вбачається доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матір`ю ОСОБА_2 . При цьому органом опіки і піклування 21 вересня 2021 року проведено обстеження умов проживання малолітньої дитини, де було виявлено хороші умови проживання (дитина забезпечена спальним місцем, сезонним одягом, взуттям, місцем для ігор та іграшками). Під час спілкування малолітній син ОСОБА_4 виявив бажання проживати з матір`ю. ОСОБА_2 надала довідку про реєстрацію свого місця проживання у АДРЕСА_2 , де і проводилося обстеження, довідку про майбутнє зарахування дитини до дитсадка, довідку про заробітну плату за шість місяців - 31 956 гривень. За час проживання дитини з матір`ю батько його не приїжджав, допомоги не надавав, вихованням дитини не займався, тобто самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків.

Орган опіки і піклування виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради Дніпропетровської області від 04 лютого 2022 року вих. №1/31-86 з урахуванням зробленого висновку Органом опіки і піклування виконавчого комітету Володимирецької селищної ради Вараського району Рівненської області з метою захисту інтересів дитини склав письмовий висновок, де вказувалося про те, що при розгляді спору про визначення місця проживання дитини покладається на вирішення його судом з ухваленням рішення, яке не суперечило б інтересам малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Більше того, про існування обставин, які створювали би перешкоди в ознайомленні та вивченні цих письмових висновків, заявник не вказував, а матеріали справи їх не містять.

Доводи ОСОБА_2 про вчинення насильницьких дій позивачем щодо неї побічно підтверджуються відповідним висновком судово-медичного експерта №1261 від 23 серпня 2021 року, де на тілі відповідача зафіксовано легкі тілесні ушкодження, походження яких збігається із часом, вказаним нею. Тому суд правильно звернув увагу і на те, що дитина злякалася такої поведінки батька, що при вирішенні спору також не свідчить на його користь.

З приводу посилань ОСОБА_1 на хибність висновків суду про захист інтересів дитини, які у випадку проживання разом з матір`ю будуть найкращими, то вони є необґрунтованими, оскільки в судовому засіданні було заслухано пояснення обох сторін, їх представників, повно і правильно оцінено подані ними докази у справі, а також взято до уваги висновки органів опіки і піклування. Виходячи з цього, правильно застосував норми матеріального права, що спростовує доводи заявника про неврахування вимог ст.ст. 11, 12 Закону України "Про охорону дитинства", ст.ст. 141, 151, 161, 163 СК України, ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, правових висновків постанови Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі №7567/13187/17, рішень Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі "Олсон проти Швеції" та від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України".

Так само внаслідок їх необґрунтованості не погоджується апеляційний суд і з твердженнями ОСОБА_1 про те, що звичним для малолітнього ОСОБА_4 є середовище, де він мешкав до відібрання матір`ю.

Решта доводів апеляційної скарги не ґрунтуються на обставинах справи, а тому колегією суддів відхиляються.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судовий збір, що понесений при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на рахунок заявника.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 20 травня 2022 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 06.09.2022

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: В.В.Майданік

С.С. Шимків