ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/4916/20 Номер провадження 22-ц/814/2502/22Головуючий у 1-й інстанції Гримайло А.М. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Лобов О.А.,

секретар Клименко Я.О.,

за участю представника позивача - адвоката Тарасенко В.Ю., представника відповідача Жиленко Х.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Полтава цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , поданою в її інтересах адвокатом Тарасенко Вірою Юріївною, та Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця»

на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 02 червня 2021 року, постановлене суддею Гримайло А.М.,

по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

25.09.2020 ОСОБА_1 звернулася в суд із указаним позовом. В обґрунтування підстав позову зазначає, що 18.01.2017 близько 03:15 год. на 807 км. +46,2 м. залізничного перегону «Борки-Мерефа», головна парна колія, електропотягом №8852 у складі 19 товарних вагонів, локомотив ЧМЕЗ №1308, який належить АТ «Українська залізниця», під керуванням ОСОБА_2 , стався наїзд на ОСОБА_3 . Унаслідок отриманих травм він загинув на місці пригоди.

Позивачка є рідною матір`ю загиблого, із яким разом проживала. Його втрата для неї є незворотною, а передчасна смерть - непоправною, спричинила душевні страждання, призвела до погіршення самопочуття, втрати соціальних зв`язків, позбавила підтримки та можливості отримувати допомогу в майбутньому. Оскільки смерть потерпілому була заподіяна не внаслідок його умислу чи непереборної сили, а через бездіяльність АТ «Українська залізниця», що не забезпечило усіх можливих заходів щодо забезпечення безпеки громадян, просить стягнути із відповідача на її користь моральну шкоду, завдану смертю сина у розмірі 525 000,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 02.06.2021 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із АТ «Українська залізниця», в особі Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця», моральну шкоду, завдану смертю сина, у розмірі 50 000,00 грн.

В іншій частині заявлених вимог відмовлено.

Стягнуто із АТ «Українська залізниця» в дохід держави 500,00 грн. судових витрат по сплаті судового збору.

Решту судових витрат по сплаті судового збору віднесено на рахунок держави.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що сам факт загибелі сина позивачки під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості її моральних страждань, які підлягають відшкодуванню власником джерела підвищеної небезпеки. Визначаючи розмір моральної шкоди, районний суд виходив із того, що факт смертельного травмування стався внаслідок грубої необережності самого потерпілого, який перебував у стані алкогольного сп`яніння, постановивши до стягнення 50 000,00 грн. моральної шкоди, що відповідатиме принципам розумності та справедливості.

У іншій частині позову відмовлено за безпідставністю.

Сторони із рішенням суду першої інстанції не погодилися та оскаржили в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду.

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тарасенко В.Ю., у вимогах апеляційної скарги просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині, якою відмовлено у стягненні на її користь моральної шкоди на суму 475 000,00 грн., ухваливши нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення районний суд не в повній мірі врахував глибину її страждань при втраті найближчої людини - сина, а також фінансовий стан відповідача, АТ «Українська залізниця», яке є прибутковим товариством, здатним відшкодувати розмір моральної шкоди, заявленої до стягнення.

Доводить порушення судом вимог ст.89 ЦПК України в частині оцінки доказів, оскільки врахувавши порушення потерпілим Правил дорожнього руху, суд залишив поза увагою,що суттєвою причиною загибелі потерпілого стало не забезпечення відповідачем належного рівня безпеки на залізничному транспорті. Така бездіяльність відповідача є порушенням п.1 ст.4 Директиву 2004/49 ЄС Європейського Парламенту та Ради «Про безпеку залізниць у Співтоваристві» від 29.04.2004, ч.1 ст.16 Закону України «Про транспорт», ч.2 ст.2, ст.11 Закону України «Про залізничний транспорт», п.п.1.12, 3.3 Положення про систему управління безпекою руху поїздів у Держаній адміністрації залізничного транспорту України», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 01.04.2011 №27, Положення про класифікацію транспортних подій на залізничному транспорті, затвердженому наказом Міністерства інфраструктури України від 03.07.2017 №235.

Вважає, що районний суд безпідставно занизив розмір моральної, постановленої до стягнення, не врахувавши останню практику Верховного Суду, сформовану у справах №439/1213/18 від 17.06.2020, №520/11029/14-ц від 05.06.2019, де загиблий також у певній мірі був винен у своїй смерті, але при цьому розмір моральної шкоди на користь його родичів був стягнути у набагато більшому розмірі і це за рівнем цін минулих років.

Крім наведеної правової позиції Верховного Суду, просить врахувати практику Апеляційного суду Дніпропетровської області у рішеннях, що додаються до апеляційної скарги в копіях: №180/16/14-ц від 24.04.2014, №180/390/14-ц від 05.05.2014, №180/321/14-ц від 14.01.2014, №180/328/14-ц від 24.04.2014.

Із підстав раніше викладених у позові вважає неприпустимим, що розмір моральної шкоди, завданої смертю людини, який суд визначив у 50 000,00 грн., значно менший ніж місячна оплата праці вищої посадової особи відповідача (1 107 096,00 грн.), річний прибуток якого складав мільярд гривень.

Підставність позову та розмір моральної шкоди, завданої до стягнення, обґрунтовує практикою Європейського суду з прав людини, сформованою у рішенні «LCB проти Сполученого Королівства» щодо підстав застосування статті 2 Конвенції; рішення «Анна Тодорова проти Болгарії», «Принда проти України» - щодо потреби ефективної судової системи, яка зможе визначити причину загибелі та притягнути винних до відповідальності; рішення «Календар проти Туреччини» - хоча необережна поведінка потерпілих була безпосередньою причиною трагедії, що мала наслідком загибелі, проте держава не виконала позитивного обов`язку з дотримання заходів безпеки.

Відповідач АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» у вимогах апеляційної скарги просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Просить врахувати наявні у справі докази, а саме: висновок судово-медичної експертизи №184-ДМ/17 від 26.01.2017 трупа ОСОБА_3 , яким встановлено причини загибелі потерпілого та наявність в його крові етилового спирту в кількості, характерній при тяжкій алкогольній інтоксикації; постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України; протокол розбору при начальнику виробничого підрозділу «Локомотивне депо Харків-Сортувальний» від 19.01.2017 про відсутність провини локомотивної бригади депо у наїзді на сторонню особу, яка лежала між рейками на шляху прямування.

Указані докази підтверджують, що смерть потерпілого настала унаслідок порушення ним пунктів 2.1; 2.2; 2.3; 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті Україні, дотримання яких не вимагає від пішоходів особливих зусиль, певних навичок чи здібностей.

За цих обставин вбачає в діях потерпілого ознаки умислу, оскільки очевидним є, що він помітив потяг значно раніше, ніж ліг на залізничні колії, і міг взагалі не виходити на колію до проїзду потягу. Натомість, перед зіткненням лежав поперек залізничних колій, ознак життя не подавав, на сигнали, які подавала локомотивна бригада, не реагував, інших осіб поруч не було. Наведене в сукупності свідчить, що потерпілий свідомо потрапив на залізничну колію та допускав настання шкідливих наслідків, але безпідставно розраховував, що вони не настануть.

Спростовує твердження представника позивача, що кримінальним провадженням не встановлено умислу в діях ОСОБА_3 , оскільки відповідно до ст.2 КПК України це не є завданням кримінального провадження, в межах якого органами досудового розслідування перевірялася лише наявність складу злочину в діях локомотивної бригади.

Вважає безпідставним посилання представника позивача на презумцію невинуватості, яка не підлягає застосуванню до потерпілого.

Також вважає недоведеним факт моральних страждань позивачки, оскільки за змістом позиції Верховного Суду у справі №752/11156/18, перебування у депресії у зв`язку зі смертю близького родича не є об`єктивними та непереборними труднощами, оскільки глибокі душевні страждання у зв`язку зі смертю близької чи знайомої людини відчуває переважна більшість людей.

29.06.2021 відповідачем АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» подано відзив на апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , у якому з підстав, викладених у власні апеляційній скарзі, просить залишити скаргу позивачки без задоволення.

Додатково, що фінансового стану відповідача зазначає, що відомості про заробітну плату керівника товариства не мають жодного відношення до моральних страждань позивачки та не є показником дійсного фінансового стану товариства.

Зазначає, що наведена представником позивача практика Верховного Суду є відмінною від спірних правовідносин, а тому не підлягає застосуванню, а її посилання на бездіяльність відповідача, який на її переконання, не забезпечив всіх необхідних заходів безпеки, з огляду на власні дії потерпілого, є неконкретною, а самі твердження безпідставними.

16.08.2021 представник позивача - адвокат Тарасенко В.Ю. подала відзив на апеляційну скаргу відповідача, яку просила залишити без задоволення з мотивів, викладених у позові та власній апеляційній скарзі.

Вважає позицію відповідача спробою уникнути відповідальності за шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки смертю близької людини.

Заперечує твердження відповідача про наявність у загиблого умислу чи ознак в його діях суїциду, вважаючи їх припущеннями, тоді як належними доказами, які б могли їх підтвердити є відео з камер відеоспостереження, які у справі відсутні. Також повідомляє про численні випадки ДТП на залізниці та дорогах, через те, що безліч людей переходять дорогу у не дозволеному для цього місці у навушниках чи у своїх думках, нічого не чують, не дивляться по сторонам та ні на що не реагують.

16.08.2021 позивачем подано відповідь на відзив відповідача на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який ґрунтується на власному позові, апеляційній скарзі та підставності її задоволення.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

У суді апеляційної інстанції представники сторін власні апеляційні скарги підтримали,

наполягаючи на задоволенні, кожен заперечуючи апеляційні скарги іншої сторони.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг сторін, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що18 січня 2017 року о 03 год. 15 хв. на 807 км +46,2 м залізничного перегону «Борки-Мерефа», головна парна колія, відбувся наїзд електропотягом №8852 у складі 19 товарних вагонів, локомотив ЧМЕЗ №1308, під керуванням машиніста ОСОБА_2 смертельно травмовано невстановленого чоловіка, на вигляд 35-40 років, впізнаного як ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 є матір`ю померлого ОСОБА_3 , із яким вони разом проживали за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 18.01.2017./а.с.,13,14,15/

Згідно висновку експерта №184-ДМ/17 від 26.01.2017, складеного експертом Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи, причиною смерті ОСОБА_3 стала несумісна із життям сукупна травма тіла. Між вказаною несумісною із життям сукупною травмою тіла та смертю ОСОБА_3 мається причинний зв`язок. Несумісна із життям сукупна травма тіла носить ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя (згідно п.2.1.1.а., п.2.1.2., п.2.1.3., п.4.8. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень).

При судово-медичній експертизі крові трупу ОСОБА_3 виявлено етиловий спирт у кількості -5,10%, що згідно даним офіційної таблиці відповідає наявності його при тяжкій алкогольній інтоксикації./а.с.16-20/.

Постановою слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ НА в Харківській області від 24.04.2014 за результатами матеріалів досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00000046 від 18.01.2017, встановлено відсутність в діях локомотивної бригади «Локомотивне депо Харків-Сортувальний» ознак складу злочину, передбаченого ст.276 ч.3 КК України у зв`язку із чим на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закрито./а.с.21-23/

Згідно протоколу розбору при начальнику виробничого підрозділу «Локомотивне депо Харків-Сортувальний» від 19.01.2017 провини локомотивної бригади депо Харків-Сортувальний у наїзді на сторонню особу, яка лежала між рейками на шляху прямування, не встановлено. Вимоги ПТЕ та посадових інструкцій локомотивними бригадами виконані. Порушення Правил та діючих інструкцій з боку локомотивних бригад допущено не було./а.с.24/

Частково задовольняючи позов, районний суд виходив із підстав доведеності, що позивачці, матері загиблого, завдано моральну шкоду, яка пов`язана із хвилюваннями та моральними стражданнями через передчасну смерть сина, порушенням укладу життя, погіршенням її фінансового стану. Водночас, враховуючи той факт, що причиною нещасного випадку, який стався з ОСОБА_3 є невиконання останнім вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, а також виявлення в його крові етилового спирту в концентрації 5,10%, розмір моральної шкоди суд визначає у сумі 50 000,00 грн., який відповідає принципам розумності і справедливості.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційних скарг сторін їх правильність не спростовують, зводяться до довільного тлумачення норм права на власну користь.

Згідно частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (п.1 ч.2 ст.1167).

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно із частинами 1, 2 та 5 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням і зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим) такої особи, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю, особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

За змістом частини другої статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Із огляду на викладені норми матеріального права, суд першої інстанції, належно їх застосувавши, дійшов правильного висновку щодо підставності позову та відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи, власником джерела підвищеної небезпеки, незалежно від його вини. Обставин непереборної судом не встановлені, а наявність умислу потерпілого відповідачем не доведена.

При цьому колегія суддів приймає до уваги ті обставини, що потерпілий перебував у стані сп`яніння (тяжка алкогольна інтоксикація) та нехтував правилами безпеки руху, що свідчить про грубу необережність з його боку, яка призвела до його загибелі.

Твердження відповідача про очевидність намірів потерпілого, який міг помітити потяг значно раніше, ніж ліг на залізничні колії ґрунтуються на суб`єктивній оцінці подій та спростовуються висновком експерта, за змістом якогов момент первинного контакту з транспортним засобом потерпілий знаходився у вертикальному чи близькому до нього положенні тіла та був повернутий до транспортного засобу, що рухався, найбільш вірогідно, задньою поверхнею тіла (спиною).

Отже доказів, які б підтверджували умисел потерпілого відповідачем не надано, тоді як чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справах №466/4412/15-ц від 05.06.2019, №756/16649/13-ц від 15.08.2019, №447/2438/16-ц від 02.10.2019, №601/1304/15-ц від 11.12.2019, №345/3335/1 від 03.06.2020, №742/637/19 від 07.10.2020.

Разом із цим, установивши, що ДТП із ОСОБА_3 сталася, у тому числі, внаслідок нехтування ним правил безпеки руху (пунктів 2.1, 2.5, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України), в стані алкогольного сп`яніння (тяжка алкогольна інтоксикація), районний суд правильно застосував ч.2 ст.1193 ЦК України, вбачаючи підстави для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, а не відмови у повному обсязі.

Стосовно доводів апеляційної скарги відповідача щодо недоведеності факту спричинення моральної шкоди та її розміру належними доказами, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що моральна шкода позивачу завдана смертю її сина, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя позивачу душевні страждання. Відновити становище, яке існувало до смерті сина у житті позивача, неможливо.

Тобто, сам факт загибелі сина є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивача. Тоді як наведена відповідачем у апеляційній скарзі позиція Верховного Суду у справі №752/11156/18, за змістом якої перебування особи у депресії у зв`язку зі смертю близького родича не є об`єктивними та непереборними труднощами, на підставність відшкодування моральної шкоди не впливає, оскільки висновки Верховного Суду надані в контексті поважності підстав визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, а тому до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд першої інстанції врахував глибину та тривалість моральних страждань позивача, яких вона зазнала внаслідок смерті сина, грубу необережність потерпілого, що сприяла виникненню шкоди, та із застосуванням принципів розумності і справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь позивачки 50 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Так, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки ДТП сталася внаслідок грубої необережності потерпілого, а відповідачем Правил дорожнього руху порушено не було, розмір відшкодування завданої позивачеві моральної шкоди смертю потерпілого підлягає зменшенню, правильно вказавши, що відповідач, будучи власником джерела підвищеної небезпеки, зобов`язаний відшкодувати позивачу моральну шкоду, завдану смертю її сина, незалежно від вини.

При визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції виходив із засад розумності та справедливості, з урахуванням глибини фізичних та душевних страждань позивача.

Посилання представника позивача на середньомісячний дохід керівника АТ «Укрзалізниця», як величини відрахування розміру моральної шкоди, є неспроможними, а наведена нею практика Верховного Суду сформована із інших фактичних обставин, тому застосуванню не підлягає, так само, як і практика апеляційних судів, яка не є обов`язковою для застосування в розумінні ст.263 ЦПК України.

Інших доводів збільшення розміру моральної шкоди апеляційна скарга позивача не містить, а зводиться до загального цитування практики Європейського суду з прав людини. Разом із цим, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційних скарг сторін, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , поданою в її інтересах адвокатом Тарасенко Вірою Юріївною, та Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 02 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01.09.2022.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.А. Лобов