ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6158/22 Справа № 2-2814/03 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.

за участю секретаря Заворотного К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2003 року по справі за позовом ОСОБА_2 до виконкому Дніпровської міської ради, Дніпропетровського міського управління земельних ресурсів, третя особа ОСОБА_1 про визнання частково недійсним рішення виконкому та визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, -

ВСТАНОВИЛА:

08 квітня 2003 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Виконкому Дніпровської міської ради, Дніпропетровського міського управління земельних ресурсів, третя особа ОСОБА_1 , на предмет визнання частково недійсним рішення виконкому та визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, обґрунтовуючи вимоги тим, що 04 жовтня 2000 року в порядку добровільного розподілу спільного майна подружжя з ОСОБА_1 , остання після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 29 березня 2000 року подарувала позивачеві домоволодіння АДРЕСА_1 , земельна ділянка під яким на той час не була приватизована ніким з них, однак ОСОБА_1 , ще до дарування домоволодіння, а саме 06 вересня 1999 року звернулась із заявою до виконкому про приватизацію зазначеної земельної ділянки як власник домоволодіння АДРЕСА_1 та в процесі переходу права власності на домоволодіння до позивача ОСОБА_1 на підставі рішення міськвиконкому від 19 квітня 2001 року №876 приватизувала зазначену земельну ділянку і 07 червня 2001 року отримала державний акт на землю за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1722 га, що позивач вважає порушенням його права на оформлення цієї земельної ділянки за собою на підставі права власності на домоволодіння, зазначаючи про відсутність у ОСОБА_1 права на отримання державного акту на землю за відсутністю у неї права власності на домоволодіння на той час, про що він дізнався у березні 2003 року (а.с.3-4).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2003 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Виконкому Дніпровської міської ради, Дніпропетровського міського управління земельних ресурсів, третя особа ОСОБА_1 про визнання частково недійсним рішення виконкому та визнання недійсним державного акту про право приватної власності на землю - задоволенні.

Визнано частково недійсним рішення виконкому Дніпропетровської міської ради №876 від 19 квітня 2001 року в частині передачі в приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1722 га по АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним державний акт про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1722 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_1 07 червня 2001 року і зареєстрований в книзі запису державних актів на право приватної власності на землю за № 034013.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0, 1722 га розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Дніпропетровське міське управління земельних ресурсів видати на ім`я ОСОБА_2 державний акт про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1722 га розташованої за адресою АДРЕСА_1 (а.с.26-27).

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Стягнути з позивача на її користь судові витрати пов`язані з розглядом справи у сумі 7500 грн (а.с.35-40).

В порядку ст. 360 ЦПК України від Виконавчого комітету Дніпровської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просили суд, прийняти законне та обґрунтоване рішення на підставі наявних в матеріалах справі доказах (а.с.61-63).

22 вересня 2021 року Дніпровським апеляційним судом розглянута апеляційна скарга ОСОБА_1 та задоволена, скасовано рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2003 року та відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 повністю. Вирішено питання щодо судових витрат (а.с.105-107).

Справа розглянута у спрощеному позовному провадженні.

Не погодившись з постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, та постановою Верховного Суду від 22 липня 2022 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав порушення процесуальних норм закону (а.с.158-164).

Розглядаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, врахувавши висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22 липня 2022 року, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2003 року скасуванню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_1 , який розірвано 29 березня 2000 року (а.с.12).

Рішенням АНД районного суду від 25 жовтня 1994 року за ОСОБА_1 визнано право особистої власності на будинок АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

Після розірвання шлюбу подружжя ОСОБА_4 поділило майно в добровільному порядку та 04 жовтня 2000 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 вказане домоволодіння, що підтверджується договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом (а.с.7).

Також судом встановлено, що 06 вересня 1999 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до виконкому про приватизацію земельної ділянки на якій знаходиться це домоволодіння.

Рішенням виконкому № 876 від 19 квітня 2001 року передано безоплатно в приватну власність громадянам земельні ділянки в Амур-Нижньодніпровському районі, в тому числі і ОСОБА_1 (а.с.14-15) та 07 червня 2001 року їй було видано державний акт про право приватної власності на земельну площу 0, 1722 га (а.с.16).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що при поданні заяви до виконкому ОСОБА_1 мала право на приватизацію ділянки у відповідності до ст. 30 Земельного кодексу України в редакції 1992 року, проте, після того як подарувала домоволодіння позивачу, вона таке право втратила, при цьому до отримання державного акту на землю повинна була повідомити міську раду та управління земельних ресурсів про те, що вона вже не є власником домоволодіння, а право на приватизацію земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння, має позивач.

Колегія суддів погоджується зі встановленими судом фактичними обставинами, однак з висновком погодитись не може з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 22 Земельного Кодексу України в редакції 1992 року (на час виникнення спірних правовідносин), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Згідно з ч.ч.1,4 ст. 30 Земельного Кодексу України в редакції 1992 року зазначено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Нормами ст. 23 цього Кодексу передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Розміри земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва встановлені положеннями ст. 67 цього Кодексу, де зазначено, що Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір земельних ділянок для індивідуального дачного будівництва не повинен перевищувати 0,1 гектара, будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Як встановлено колегією суддів, в договорі дарування домоволодіння від 04 жовтня 2000 року зазначено, що останнє знаходиться на земельній ділянці площею 1000 кв.м.(а.с.7), що відповідає встановленим у ч.3 ст. 67 Земельного кодексу України в редакції 1992 року розмірам, однак у рішенні виконкому міської ради від 19 квітня 2001 року №876 Про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам в АНД районі м. Дніпропетровська зазначено ще і земельна ділянка площею 0,0722 га з цільовим призначенням для особистого підсобного господарства (а.с.8), розмір якої хоча і відповідає нормам, визначеним ст. 56 Земельного кодексу України в редакції 1992 року, однак матеріали справи не містять відомостей про підстави передання цим рішенням виконкому цієї земельної ділянки площею 0,0722 га, що судом першої інстанції не з`ясовувалось та не надавалась правова оцінка.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо втрати права ОСОБА_1 на приватизацію земельної ділянки за спірною адресою у зв`язку з тим, що станом на дату винесення рішення міськвиконкомом, тобто 19 квітня 2001 року, вона вже не була власником домоволодіння, а тому норми ст. 30 Земельного кодексу Україні в редакції 1992 року на неї не розповсюджувались, а, як наслідок, вона і не мала права на отримання державного акту, що є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання частково недійсним рішення виконкому Дніпропетровської міської ради № 876 від 19 квітня 2001 року в частині передачі в приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1722 га по АДРЕСА_1 та визнання недійсним державний акт про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1722 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_1 07 червня 2001 року і зареєстрований в книзі запису державних актів на право приватної власності на землю за № 034013.

При цьому, ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності на спірну земельну ділянку та видати державний акт на землю, вимоги якого судом першої інстанції задоволені, однак з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони є передчасними як на момент виникнення спірних правовідносин і вирішення справи судом у 2003 році, так і станом на момент повторного розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , враховуючи, що існує позасудовий розгляд цього питання, що судом не може перебиратись на себе, а також враховуючи і реєстрацію цього права особи у відповідності до встановленого законом порядку, а тому в цій частині суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень, передчасно та безпідставно визнавши за ОСОБА_2 право власності на спірну земельну ділянку та зобов`язавши Дніпропетровське міське управління земельних ресурсів, правонаступником повноважень якого є станом на сьогодні Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, видати йому державний акт на спірну земельну ділянку, що по суду задоволенню не підлягає.

Однак колегія суддів враховує положення ст. 105 ЦПК України (в редакції дійсній на час розгляду справи в суді першої інстанції), де визначено, що суд, встановивши під час розгляду справи, що позов пред`явлений не тією особою, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, може за згодою позивача, не припиняючи справи, допустити заміну первісного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем. Якщо позивач не згоден на заміну його іншою особою, то ця особа може вступити в справу як третя особа, що заявляє самостійні вимогина предмет спору, про що суд повідомляє третю особу. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може притягти цю особу як другого відповідача. При відмові у позові до такого відповідача понесені ним витрати не присуджуються з позивача, а відносяться за рахунок держави.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на час розгляду справи в суді першої інстанції власником спірної земельної ділянки була ОСОБА_1 , яка позивачем у позовній заяві визначена третьою особою, а співвідповідачем у справі не залучалась, цьому судом першої інстанції оцінки не надавалось.

Вказане порушення норм процесуального законодавства потягло за собою порушення ст. 6 ЦПК України (в редакції дійсній на час розгляду справи в суді першої інстанції), відповідно до якої правосуддя в цивільних справах здійснюється тільки судом і на засадах рівності перед законом і судом усіх громадян незалежно від їх походження, соціального і майнового стану, расової і національної належності, статі, освіти, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Статтею 15 ЦПК України (в редакції дійсній на час розгляду справи в суді першої інстанції) передбачено, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Ухваливши рішення про скасування речового права ОСОБА_1 та визнавши таке право за позивачем, суд першої інстанції порушив права ОСОБА_1 , чим порушив і встановлені процесуальні норми ЦПК України в редакції чинній на час розгляду справи у 2003 році, що є безумовною підставою для скасування судового рішення та відмови у задоволенні всіх позовних вимог ОСОБА_2 .

Зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішувати питання щодо залучення до участі у справі інших осіб в якості співвідповідачів, а суд першої інстанції дане питання не вирішив, кола відповідачів не з`ясував, то колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, що не позбавляє позивача права звертатися з відповідним позовом до належних відповідачів у передбачений законом спосіб та порядок.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2003 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров