РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2022 року

м. Рівне

Справа № 559/1253/19

Провадження № 22-ц/4815/718/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень",

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Шевчука В.М. на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 02 лютого 2022 року, ухвалене в складі судді Ралець Р.В., повний текст якого складено 14 лютого 2022 року у справі № 559/1253/19,

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

Позов мотивовано тим, що 03 червня 2018 року близько 13 год 10 хв ОСОБА_2 , керуючи автомобілем "Renault Fluence", реєстраційний номер НОМЕР_1 , не дотримався безпечної дистанції, що спричинило зіткнення з автомобілем марки "AUDI А6", реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. На момент скоєння ДТП автомобіль "AUDI А6" належав ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Протиправність дій водія ОСОБА_2 та його винність у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди 03 червня 2018 року підтверджується постановою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 12 листопада 2018 року у справі про адміністративне правопорушення, яка вступила в законну силу.

Зазначає, що вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля марки AUDI А6 станом на момент ДТП складає: 712168,78 грн. грн., ринкова вартість в пошкодженому стані, в результаті ДТП складає 193070,51 грн. Експерт встановив економічну недоцільність ремонту пошкодженого автомобіля, в зв`язку із чим матеріальний збиток дорівнює вартості цілого автомобіля в сумі 712168,78 грн.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у Приватному акціонерному товаристві "Страхова компанія "ТАС", за яким страхова сума за шкоду, заподіяну майну становить 100 000грн., франшиза - 950. Страховик сплатив позивачу страхове відшкодування в розмірі 99050,00 грн. Таким чином, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди залишилася невідшкодованою позивачу майнова шкода в розмірі 420048,47 грн. (712168,78-193070,51-99050).

Також зазначає, що зазнав негативних психологічних переживань, тобто позивачу завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 50 000 грн.

Просив про задоволення позову.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 02 лютого 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 420 048 грн. 27 коп. в якості відшкодування завданої матеріальної шкоди, 1025 грн. 20 коп. в якості відшкодування витрат, понесених на проведення експертного дослідження №5/19 від 08.02.2019 року, 5000 грн. моральної шкоди та 4594 грн. 93 коп. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач довів факт заподіяння йому майнової шкоди внаслідок ДТП, яка сталась з вини ОСОБА_2 , тому наявні підстави для стягнення з останнього 420048,27 грн. як відшкодування такої шкоди.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Вказує, що суд помилково визначив винним ОСОБА_2 у вказаній дорожньо-транспортній пригоді його вина не встановлена, оскільки постановою Дубенського міськрайонного суду від 12.11.2018 року провадження у справі закрито на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ч.5 ст. 38 КУпАП. Вважає, що моральну шкоду в розмірі 5000 грн. суд першої інстанції присудив без жодних обґрунтувань.

Покликається на те, що суд порушив вимоги ч.1 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд першої інстанції стягнув з відповідача 100% судового збору в сумі 4594,93 грн., в той час як повинен був присудити до стягнення 91% розміру задоволених позовних вимог, що становить 4181,39 грн.

У відзиві на апеляційного суду позивач заперечує доводи останньої просить рішення суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове відповідає рішення не в повній мірі.

Установлено, що 03 червня 2018 року з вини ОСОБА_2 відбулася ДТП внаслідок якої було пошкоджено належний позивачу автомобіль "AUDI А6", реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 .

Постановою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 12 листопада 2018 року, яка залишена без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 26.12.2018 року, встановлено факт вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст. 122-4, ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого ТСЦ 5641 30.03.2017 року автомобіль "AUDI А6", реєстраційний номер НОМЕР_2 (попередній НЗ НОМЕР_4 ), номер кузова (рами) НОМЕР_5 , належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

ОСОБА_2 є власником автомобіля "Renault Fluence", реєстраційний номер НОМЕР_1 , про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 .

На момент скоєння ДТП цивільна відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ "Страхова компанія "ТАС", що підтверджується полісом № АК/9767607 зі строком дії з 11 грудня 2017 року до 10 грудня 2018 року, ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 200000 грн., за шкоду, заподіяну майну становить 100 000 грн., франшиза 950 грн.

Згідно висновку експерта №3.3-70/18 від 27.07.2018 року судової автотоварознавчої експертизи, матеріальний збиток, заподіяний власнику транспортного засобу марки AUDI А6, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова (рами) НОМЕР_5 , 2011 року випуску, станом на 03 червня 2018 року складав 712 168,78 грн.

08 лютого 2019 року за зверненням ОСОБА_1 складено висновок експертного дослідження №5/19 відповідно до якого ринкова вартість колісного транспортного засобу "AUDI А6" в пошкодженому стані (після ДТП) складає 193 070,51 грн.

02 травня 2019 року ПАТ "Страхова компанія "ТАС" сплатило позивачу в межах ліміту відповідальності страхове відшкодування в розмірі 99 050,00 грн.

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Відповідно до положень частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).

Слід також зазначити, що відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.

Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії; можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку).

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з пунктом 30.2 статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо транспортний засіб вважається фізично знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

За змістом статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

У відповідності до статей, 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню різниця між вартістю його транспортного засобу до та після ДТП, за мінусом виплачено ліміту відповідальності страховика тобто 420 048, 27 грн. (712168, 78 грн. - 193070, 51 грн. - 99050, 00 грн.).

Доводи апеляційної скарги про відсутність вини ОСОБА_2 у вказаній ДТП не заслуговують на увагу, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником вказаних норм права та не узгоджується з правовою позицією викладеною в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року у справі № 927/623/18.

Тлумачення статті 1188 ЦК України свідчать про те, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.

Таким чином, суд зробив вірний висновок, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі статті 38 КУпАП за закінченням строків накладення адміністративного стягнення, не звільняє винну особу від відповідальності за шкоду, завдану внаслідок ДТП.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що: «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що «[…] визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення».

При визначенні розміру морального відшкодування, суд першої інстанції врахував конкретні обставини справи, характер, ступінь та глибину моральних страждань, яких зазнав позивач. Визначений судом розмір морального відшкодування в розмірі 5000 грн, відповідає засадам розумності та справедливості. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що суд при постановлені рішення дав неправильну оцінку пред`явленим доказам не заслуговують на увагу, оскільки у відповідності з вимогами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили.

Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із розподілом судом першої інстанції судових витрат.

Згідно положень частин 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 4594,93 грн., позовні вимоги задоволено на 91%, що становить 4181,39%.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Витрати, за подання апеляційної скарги слід віднести за рахунок відповідача.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, ст. 164 СК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Шевчука В.М. задовольнити частково.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 02 лютого 2022 року змінити в частині розподілу судового збору, зменшивши суму судового збору з 4594 (чотири тисячі п`ятсот дев`яносто чотири гривні) 93 копійки до 4181 (чотири тисячі сто вісімдесят одна гривня) 39 копійок.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 червня 2022 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.