Номер провадження: 22-ц/813/6737/22
Справа № 523/1505/22
Головуючий у першій інстанції Кремер І.О.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення апеляційної скарги

12.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Комлевої О.С.,

розглянувши питання про повернення апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 01 лютого 2022 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », про захист прав споживачів,

встановив:

У провадженні Суворовського районного суду м.Одеси перебувала вищевказана цивільна справа.

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 01 лютого 2022 року позовну заяву було повернуто її заявнику (а.с.6-8).

Не погодившись із ухвалою суду, 16 березня 2022 року ОСОБА_1 подала на неї апеляційну скаргу безпосередньо до суду апеляційної інстанції (а.с.10-23).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями було обрано колегію суддів у складі головуючого судді Сегеди С.М. та суддів Громіка Р.Д. і Колеснікова Г.Я. (а.с.24).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 березня 2022 року матеріали цивільної справи було витребувано із Суворовського районного суду м.Одеси, і надійшли вони на адресу Одеського апеляційного суду 05 квітня 2022 року (а.с. 25-27).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.04.2022 року апеляційну скаргу було залишено без руху через порушення вимог Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України) при подачі апеляційної скарги (а.с. 28-29).

15.07.2022 року на електронну адресу Одеського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 , в якій вона вказувала, що дотрималась вимог оформлення апеляційної скарги, посилаючись на стару редакцію ЦПК України (а.с.33-41).

Через перебування головуючого судді Сегеди С.М. у відпустці з 20 по 26 червня 2022 року та з 28 червня по 22 липня 2022 року, а потім на лікарняному з 25 липня по 05 серпня 2022 року (а.с. 47), що підтверджується довідкою від 08.08.2022 року (а.с.47), розгляд вищевказаної апеляційної скарги відбувся 08.08.2022 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.08.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без руху та роз`яснено порядок направлення апеляційної скарги іншим учасникам справи та надання доказів відправки до апеляційного суду відповідно до змін, внесених до ЦПК України, крім того роз`яснено про порядок оформлення апеляційної скарги та інших процесуальних документів на державній мові, як того вимагає законодавство України (Конституція України, ЦПК України, Закон України «Про забезпечення функціонування української мови як державної») (а.с. 48-50).

18.08.2022 року на електрону адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 знову надійшла апеляційна скарга, викладена на державній мові, однак знову з порушенням вимог ст.356 ст. ЦПК України, крім того знову, посилаючись на ЦПК України у старій редакції, просила зазначити які зміни та коли були внесені до ЦПК (а саме до ч.7 ст.43 ЦПК України) (а.с. 54-56).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.08.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 знову було залишено без руху та більш детально роз`яснено про зміни, внесені до ЦПК України, та у чому їх суть (а.с. 58-59).

05.09.2022 року на електронну адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла апеляційна скарга, цього разу не на державній мові, в якій вона зазначила, що електронної адреси відповідача у неї немає. При цьому нею не було враховано роз`яснення Одеського апеляційного суду в ухвалі від 22.08.2022 року про можливість відправки копії апеляційної скарги поштою (а.с.60-61).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.09.2022 року було виправлено описку, допущену в абзаці шостому мотивувальної частини тексту ухвали Одеського апеляційного суду від 22.08.2022 року, а саме невірно вказано дату надходження частково виправленої апеляційної скарги ОСОБА_1 - «01.08.2022 року», в той час як правильно слід вказати «15.07.2022 року» (а.с. 62).

Дослідивши вищевказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка надійшла 05.09.2022 року цього разу не на державній мові, крім того ОСОБА_1 не було враховано роз`яснення Одеського апеляційного суду в ухвалі від 22.08.2022 року про можливість відправки копії апеляційної скарги поштою, як то передбачено ч.7 ст.43 ЦПК України, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

У зв`язку із відпусткою члена судової колегії Колеснікова Г.Я. з 07.09.2022 року по 05.10.2022 року, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 12.09.2022 року його було замінено на члена постійно діючої судової колегії Комлеву О.С. (а.с. 64-66).

Так, відповідно до ст.10 Конституції України та ст. 6 Закону України «Про засади державної мовної політики» державною мовою України є українська мова.

Згідно з ч. 3 ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики» сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою.

Таким чином, відповідно до зазначених норм, складання судових документів здійснюється державною мовою.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року (справа №10-рп/99) зазначено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України).

Відповідно до статті 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.

За змістом ст. 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав учасників судового процесу за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасникам судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

В рішенні Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року №8-рп/2008 (справа про мову судочинства) зазначено:

Згідно до ч.5.1. вищевказаного судового рішення, Конституція України визначає, що державною мовою в Україні є українська мова (частина перша статті 10). Статус української мови як державної є складовою конституційного ладу держави нарівні з її територією, столицею, державними символами.

За правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною в пункті 3 мотивувальної частини Рішенні від 14 грудня 1999 року №10-рп/99 (справа про застосування української мови) під державною (офіційною) мовою розуміється мова, якій державою надано правовий статус обов`язкового засобу спілкування у публічних сферах суспільного життя. До такої сфери належить діяльність органів судової влади.

Відповідно до статті 124 Конституції України Конституційний Суд України та суди загальної юрисдикції здійснюють правосуддя, яке стосується конституційного, адміністративного, господарського, кримінального та цивільного судочинства. Ці види судочинства є процесуальними формами правосуддя та охоплюють порядок звернення до суду, процедуру розгляду судом справи та ухвалення судового рішення.

Суди реалізують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян щодо використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють, відповідно до Конституції і законів України.

Таким чином, Основним Законом України закладено конституційні основи для використання української мови, як мови судочинства та одночасно гарантовано рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою.

За змістом ч.5.2. вищезгадуваного рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року №8-рп/2008, відповідно до ч.5 ст.10 та п.4 ч. першої статті 92 Конституції України порядок застосування мов визначається виключно законами України.

Офіційне застосування державної мови в адміністративному і цивільному судочинстві врегульовано Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (ч.1 ст. 10), а також оспорюваними статтями Кодексів. Державною мовою здійснюються ведення судового процесу, складання судових документів та інші процесуальні дії і відносини, що встановлюються між судом та іншими суб`єктами на всіх стадіях розгляду і вирішення адміністративних та цивільних справ.

Кодекси гарантують громадянам, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, право користуватися в судовому процесі їх рідною мовою або мовою, якою вони володіють (частина друга статті 15 КАС України, частина друга статті 7 ЦПК України).

Законодавче регулювання мови судочинства та зазначеного права громадян є необхідною умовою належного застосування мов у адміністративному і цивільному судочинстві.

Отже, документи, які подаються суду та стосуються розгляду справи, мають бути викладені мовою судочинства, тобто українською. Особам, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою України, забезпечено право користуватися рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга повинна бути викладена державною (українською) мовою. Скаржник не позбавлений права звернутися до перекладача з метою приведення апеляційної скарги у відповідність до вимог закону.

За наведених обставин, скаржнику необхідно усунути зазначені недоліки апеляційної скарги шляхом подання на адресу суду апеляційної інстанції апеляційної скарги, викладеної українською мовою, з її копіями відповідно до кількості учасників справи.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 570/5377/17.

Крім того, стосовно порушення ОСОБА_1 положень ч.7 ст. 43 ЦПК України, слід зазначити, що належним доказом направлення копії апеляційної скарги іншим учасникам справи відповідно до вимог ч. 7 ст. 43 ЦПК України є оригінали розрахункового документу (оригінал поштової квитанції чи фінансового чека) та опису вкладення у цінний лист з поіменним переліком документів, видані відправникові поштового відправлення, однак таких доказів ОСОБА_1 надано не було.

Виходячи з того, що на протязі значного часу декілька разів ОСОБА_1 в ухвалах Одеського апеляційного суду було детально відображено, у чому полягає не відповідність її апеляційної скарги вимогам та змісту, передбаченим діючим ЦПК України, апеляційний суд вважає за можливе апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 01 лютого 2022 року повернути її заявнику.

Відповідно до ч. 2 ст. 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Враховуючи, що недоліки апеляційної скарги, у встановлений строк не усунуті, апеляційна скарга підлягає поверненню у відповідності до вимог ст. 357 ЦПК України.

Одночасно апелянту роз`яснюється, що повернення апеляційної скарги не позбавляє ОСОБА_1 знову звернутися до суду, однак вже з виправленою апеляційною скаргою на ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 01 лютого 2022 року, для розгляду в апеляційній інстанції.

Що стосується посилання ОСОБА_1 на те, що Одеський апеляційний суд затягує розгляд її апеляційної скарги, то слід зазначити наступне.

Тамк, згідно ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Європейський суд з прав людини виходить із того, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте, право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, якою буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з п. 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі «Brulla Gomez de la Torre v. Spain» від 19.12.1997 року).

У зв`язку з цим, колегія суддів ще раз наголошує на тому, що повернення апеляційної скарги не позбавляє ОСОБА_1 знову звернутися до суду апеляційної інстанції, однак вже з виправленою апеляційною скаргою на ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 01 лютого 2022 року, згідно ухвали Одеського апеляційного суду від 22.08.2022 року (а.с.58), для розгляду в апеляційній інстанції.

Керуючись ст.ст. 356, 357 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 01 лютого 2022 року про повернення позовної заяви - повернути заявнику апеляційної скарги.

Копію ухвали та апеляційну скаргу з доданими матеріалами надіслати заявнику апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її постановлення.

Судді Одеського апеляційного суду С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

О.С. Комлева