14.09.2022 Єдиний унікальний номер 205/7949/21
Номер провадження: 2/205/823/2022
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в залі суду м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування квартирою,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що йому,ОСОБА_1 , на праві приватної власності належить 54/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . Далі позивач зазначає, що у вищевказаному будинку зареєстровані: ОСОБА_2 (його колишня дружина) та ОСОБА_3 (його донька), але з 2010 року за такою адресою не проживають, не сплачують за житлово - комунальні послуги, знятися з реєстраційного обліку добровільно не бажають, таким чином, перешкоджають йому оформити житлову субсидію, оскільки їх дохід також береться до уваги при оформлені житлової субсидії.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушений звернутися до суду та просити суд усунути йому, ОСОБА_1 , перешкоди у користуванні та розпорядженні домоволодінням (квартирою) АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: домоволодінням (квартирою) АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень посилалася на ті обставини, що позивач вчиняє дії, які перешкоджають відповідачам зареєструвати свої місце проживання за іншою адресою. Також зазначає, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням буде становитиме надмірний тягар для останніх, та уявлятиме невиправдане втручання держави в їх право на повагу до їх житла.

У свою чергу позивач ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що він не чинив жодних перешкод стосовно реєстрації відповідачів за іншою адресою, а навпаки відповідачі йому перешкоджають, як власникові володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач та його представник у судовому засідання позовні вимоги підтримали в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів, посилалися на обставини, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Після оголошення перерви, надали до суду письмову заяву про завершення розгляду справи за їх відсутності. У такій письмовій заяві просять позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засідання позовні вимоги визнала в частині зняття її з реєстраційного обліку, не погодилася щодо стягнення з неї витрат на правову професійну допомогу. Після оголошення перерви, також надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. У такій заяві названа сторона зазначає про визнання позову в частині зняття її з реєстраційного обліку, не погодилася щодо стягнення з неї витрат на правову професійну допомогу.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги також визнає в частині зняття її з реєстраційного обліку, не погоджується щодо стягнення з неї витрат на правову професійну допомогу.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 26.04.2022 року у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_4 про проведення підготовчого судового засідання в режимі відеоконференції по цивільній справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, вирішено відмовити.

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, дослідивши матеріали справи, суд ухвалює рішення про задоволення позову з огляду на нижченаведене.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 54/100 частини домоволодіння (квартири) АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ВКТ № 017757 реєстр № 1-4745 від 27.08.2008 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 321080 від 25.09.2008 року.

Судом також встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є зареєстрованими за вказаною адресою, але у такому житловому будинку фактично не проживають з 2010 року, тобто більше 12 років, особистих, власних речей не мають, що підтверджується відповідним актами від квітня 2020 року, від серпня 2021 року, що підписані двома сусідами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , та не оспорювались під час розгляду справи самими відповідачами.

Також судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Актом від 24.04.2018 року, підписаним членами комісії ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Оскільки позивач оспорює право на проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України.

У відповідності до ст. 317, ч. 1, 2 ст. ст. 319, 321 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Крім того, ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Виходячи з порівняльного аналізу норм статтей 383, 321,391, 405 ЦК України та статтей 64, 150, 156 ЖК Української РСР, слід дійти висновку, що положення статтей 381, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі й тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статтей 405 ЦК України, статтей 64, 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).

Згідно з ч.1ст.405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому, ця норма ЦК розміщена у главі 32 Кодексу, яка називається «Право користування чужим майном» (це право ст.401 ЦК називає сервітутом).

Таким чином, на даний час цивільне законодавство передбачає, що члени сім`ї власника користуються жилим приміщенням на підставі сервітуту. Як наслідок, це означає, що щодо аналізу цього права, зокрема, підстав його виникнення та припинення, застосовуються усі положення Кодексу щодо сервітуту.

Згідно зі ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з п.4 ч.1ст.406 ЦК України сервітут може бути також припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

З аналізу вказаної норми матеріального закону вбачається, що припинення сервітуту має власник, а таке право пов`язане з тим, що встановлення сервітуту не повинно супроводжуватися значним обмеженням прав власника майна. При цьому право вимагати припинення такого сервітуту належить виключно власникові, а обставини які мають істотне значення, можуть полягати у порушенні договірних умов, використання всупереч досягнутим домовленостям, порушення меж користування, способу тощо.

Також відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності без поважних причин наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Одночасно із цим, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві».

Також згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року(заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16лютого 2017 року (заява № 43768/07).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, позбавлення особи право на житло у конкретному місці без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її позбавлення такого права буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

В даному випадку, матеріалами справи підтверджено, що позивач набув право власності на вказане домоволодіння у відповідності до вимог чинного, на час такого набуття, законодавства.

Суд доходить висновку, що в даному випадку особистий сервітут не може бути продовжений по відношенню до вказаних відповідачів, адже такі сторони у спірному житловому приміщенні фактично не проживають з 2010 року, спільного господарства з позивачем не ведуть, не несуть витрати з утримання такого приміщення, а обставина реєстрації таких осіб у домоволодінні позивача становить надмірний тягар для останнього, оскільки порушує його права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном.

Також вказане житлове приміщення не є для відповідачів постійним житлом в розумінні вимог чинного законодавства, а тому не можна стверджувати про невиправдане втручання держави у спосіб позбавлення права відповідачів користування спірним житловим приміщенням в їх право на повагу до особистого житла.

Таким чином, вказана вимога позивача про визнання осіб такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню, а визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права та інтереси інших осіб .

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Щодо відшкодування стороні позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд вказує про наступне.

Так, позивачем в межах розгляду даної справи заявлено до стягнення понесені позивачем витрати на правничу допомогу.

На підтвердження понесених позивачем витрат, суду надано Договір про надання правової допомоги № 0109 від 01.09.2021 року.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18.

Так само, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 року у справі Баришевський проти України , від 10.12.2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України , від 12.10.2006 року у справі Двойних проти України , від 30.03.2004 року у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Таким чином, суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.

В даному випадку в матеріалах справи відсутній розрахунку вказаного виду витрат, що позбавляє суд здійснити оцінку їх обґрунтованості та співмірності, а також докази сплати позивачем таких витрат у їх повному обсязі.

З цих підстав, суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення судових витрат на правничу допомогу не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення витрат на оплату судового збору, суд зазначає про таке.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з вимогами ч.1 статті 142 ЦПК України, у разі укладання мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

На підставі викладеного, суд вважає, що 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору слід повернути позивачу з державного бюджету, а решту 50 відсотків - стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 71,72 Житлового Кодексу України, ст. ст. 4,5,81,82, 90,141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування квартирою,- задовольнити в повному обсязі.

2.Усунути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) перешкоди у користуванні та розпорядженні домоволодінням (квартирою) АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ) такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: домоволодінням (квартирою) АДРЕСА_1 .

3.Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) із державного бюджету судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп. згідно квитанції № 0.0..1 від 08.09.2021 року.

4. Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 227 (двісті двадцять сім) грн. 00 коп.

5. Стягнути зОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 227 (двісті двадцять сім) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан