печерський районний суд міста києва
Справа № 757/9639/21-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2022 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Матійчук Г.О.,

секретар судового засідання Музика В.П.,

справа №757/9639/21-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач 1: ОСОБА_2

відповідач 2: Державний реєстратор Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бочарова Ірина Іванівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного реєстратора Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бочарової Ірини Іванівни про визнання недійсним договору купівлі- продажу та скасування державної реєстрації права власності,-

представник позивача - адвокат Гаврилова О.ІО.

представник відповідача 1 - адвокат Пилипець А.ІО.

представник відповідача 2 - адвокат Олексієнко З.О.

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом до відповідачів в якому просила: визнати недійсним Договір купівлі-продажу від 30.01.2021 р., укладений між ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою Іриною Іванівною, серія та номер: 83; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бочарової Ірини Іванівни, індексний номер рішення 56388052 від 30.01.2021 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 та припинити речове право приватної власності ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на об`єкта нерухомого майна 000 - квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог зазначено, що Договір купівлі-продажу від 30.01.2021 року є недійсним, оскільки позивач його не підписувала, а, отже, було відсутнє волевиявлення позивача на укладення правочину. Договір купівлі-продажу від 30.01.2021 року підписано особою, яка не була власником квартири, а, отже, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Вважає, що Договір купівлі-продажу від 30.01.2021 року є недійсним, та, відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підлягає і скасуванню рішення про державну реєстрацію права власності за відповідачем 1 на квартиру.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2021 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Встановлено строк 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження, протягом якого відповідач має право направити: 1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу - копію відзиву та доданих до нього документів.

14.06.2021 року надійшов відзив відповідача 2, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у ньому.

Зокрема, у відзиві зазначено, що позивач була присутня при укладенні Договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 року, надала для підтвердження своєї особи оригінали паспорту громадянина України, картку фізичної особи - платника податків, а для підтвердження свого права власності на квартиру - оригінал Договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2004 року. При цьому, надані документи не містили будь-яких сумнівів у їх дійсності та достовірності, а нотаріус здійснила огляд та перевірку наданих документів.

30.06.2021 року надійшов відзив відповідача 1, у якому просить відмовити у задоволенні позову з викладених у ньому підстав.

У відзиві, зокрема, зазначено, що позивачем не надано належних доказів, які б безспірно підтверджували наявність правових підстав для визнання Договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2004 року, зареєстрованого у реєстрі за №83 недійсним, а саме не надано доказів недотримання сторонами під час вчинення правочину вимог, які встановлено ч.ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України.

16.07.2021 року надійшла відповідь позивача на відзив відповідача 1 та 19.07.2021 року відповідь позивача на відзив відповідача 2, у яких зазначено, що у Договорі купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 року підпис від її імені виконано іншою особою, в день укладення договору вона не перебувала на території України, а документи, що надані нотаріусу для посвідчення договору (паспорт громадянина України, фізичної особи - платника податків, Договір купівлі-продажу квартири від 23.01.2004 р.) є підробленими.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 20.07.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

25.08.2021 року від позивача надійшла заява про долучення доказів, а саме висновку експерта від 23.07.2021 року.

28.08.2021 року надійшли пояснення відповідача 2, у яких зазначено, що нотаріус при посвідченні Договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 року діяла відповідно до законодавства. Разом з тим, нагалошує, що нотаріус не наділений повноваженнями і не є експертом по встановленню чи є підробними правовстановлюючі документи на квартиру та паспорт продавця.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Гаврилова О. Ю. надала пояснення, позов підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Зазначила, що у Договорі купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р. підпис від імені позивача виконано іншою особою, в день укладення договору вона не перебувала на території України, а документи, що надані нотаріусу для посвідчення договору (паспорт громадянина України, фізичної особи - платника податків, Договір купівлі-продажу квартири від 23.01.2004 р.) є підробленими.

Представник відповідача 1 - адвокат Пилипець А. Ю. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, оскільки не надано належних доказів, які б безспірно підтверджували наявність правових підстав для визнання Договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2004 року. Розом з цим, зазначає, що позивач обрала неналежний спосіб захисту своїх прав.

Представник відповідача 2 - адвокат Олексієнко З. О. просила відмовити у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 була присутня при укладенні Договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р., надала для підтвердження своєї особи оригінали паспорту громадянина України, картку фізичної особи - платника податків, а для підтвердження свого права власності на квартиру - оригінал та нотаріус здійснила огляд та перевірку наданих документів.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що позивач набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 (надалі - Квартира) відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С., зареєстровано в реєстрі за №7.

Право власності на Квартиру за Позивачем зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що підтверджується Реєстраційним посвідченням від 29.01.2004 р.

В свою чергу, Відповідач 1 стверджує, що вона 30.01.2021 р. набула право власності на Квартиру на підставі Договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 83, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою І.І. Продавцем за договором виступала ОСОБА_1 .

На підставі Договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою І.І., вчинено реєстраційну дію № 56388052 (з відкриттям розділу) про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 .

Як встановлено у судовому засіданні, 31.01.2021 року мати позивача ОСОБА_3 дізналась, що квартира, нібито, продана, а право власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_2 . В цей день, ОСОБА_3 повідомила Печерське УП ГУНП у м. Києві про те, що було вчинено шахрайство, а саме мала місце спроба незаконного заволодіння Квартирою. Зазначене підтверджується Протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення, який закінчено складати 01.02.2021 р. о 00:40 годині.

01.02.2021 р. Печерським УП ГУНП у м. Києві внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне провадження № 0000192 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України по факту незаконного заволодіння квартирою. На підтвердження, позивачем надано копію витягу з ЄРДР щодо кримінального провадження № 0000192 від 01.02.2021 р.

Також, як зазначила позивач, вона вже більше 10 років проживає за кордоном, зокрема у Франці, м. Лібурн. В Україні, від її імені правом розпоряджатись квартирою наділена виключно її мати ОСОБА_3 на підставі довіреності від 23.04.2019 р.

Позивач стверджує, що у Договорі купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р. підпис від її імені виконано іншою особою, в день укладення договору вона не перебувала на території України, а документи, що надані нотаріусу для посвідчення договору (паспорт громадянина України, фізичної особи - платника податків, Договір купівлі-продажу квартири від 23.01.2004 р.) є підробленими.

В свою чергу, відповідач 1 та відповідач 2 у своїх поясненнях зазначали, що позивач була присутня при укладенні Договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р., надала для підтвердження своєї особи оригінали паспорту громадянина України, картку фізичної особи - платника податків, а для підтвердження свого права власності на квартиру - оригінал Договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2004 р. При цьому, надані документи не містили будь-яких сумнівів у їх дійсності та достовірності. Нотаріус здійснила огляд та перевірку наданих документів.

Вирішуючи спір у даній справі, суд зазначає, що відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом досліджено та встановлено, що в матеріалах справи міститься Лист ДПС України від 01.04.2021 р. 91/11939015/21, у якому зазначено інформацію про перетин державного кордону України ОСОБА_1 у період з 01.01.2019 р. по 31.03.2021 р. за паспортом громадянки України НОМЕР_3 та за паспортом громадянки Іспанії НОМЕР_4 . А саме, за даними ДПС України у базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» міститься відмітка про виїзд позивача з України 07.11.2019 року, відмітка про повернення в Україну, відсутня.

Таким чином, суд вважає доведеним обставини, що позивач не перебувала на території України на дату укладення Договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р. Доказів зворотнього відповідач 1 та відповідач 2 не надали.

Судом у сукупності досліджено копію паспорту громадянина України серії НОМЕР_5 , яку надано позивачем, копію паспорту громадянина України серії НОМЕР_5 , яку надано відповідачем 2 та копію листа ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 13.07.2021 р. №8010.5.1-29831/80.3-21 із копією Заяви про видачу паспорта Форми 1.

Відповідно до п. 13, 15 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою ВРУ від 26.06.1992 р., для одержання паспорта громадянин подає: заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 35х45 мм; у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України. Для вклеювання до паспорта нових фотокарток при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку подаються паспорт і дві фотокартки зазначеного розміру.

Згідно з п. 8 Інструкції щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженої наказом МВС України від 17.08.1994 р. №316, фотокартки для паспортів повинні бути однаковими (виготовленими з одного негатива), із зображенням обличчя виключно анфас, без головного вбрання, виготовленими на тонкому білому глянцевому або кольоровому фотопапері.

Відповідно до вимог п. 12, 13 Інструкції щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженої наказом МВС України від 17.08.1994 р. №316, одна фотокартка вклеюється в паспорт, друга - на Заяву про видачу паспорту Форми №1.

Таким чином, фотокартка у паспорті громадянина України повинна бути ідентичною із фотокарткою, яка міститься у Заяві про видачу паспорту Форми 1.

Як випливає із досліджених копій документів, що наявні в матеріалах справи у копії паспорта громадянки України серії НОМЕР_5 , яку надано відповідачем 2 і який було надано приватному нотаріусу при посвідчені Договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р. вклеєні фотокартки, які не є ідентичними із фотокартками ОСОБА_1 , які вклеєні у Заяві про видачу паспорта Форми 1.

Крім того, судом досліджено, що у копії паспорта громадянки України серії НОМЕР_5 , яку надано відповідачем 2 і який було надано приватному нотаріусу при посвідчені Договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р., містяться недостовірні відомості про дату вклеювання фотографії у зв`язку з досягненням 25 років. Зокрема, на сторінці 2 міститься відмітка про те, що фотокартка у зв`язку з досягненням 25 років вклеєна 14.06.2006 р. Однак, відповідно до Заяви про видачу паспорту Форми №1 та листа ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 13.07.2021 р. №8010.5.1-29831/80.3-21, фотокартка була вклеєна 04.07.2006 р.

Суд, при оцінці копії паспорта громадянки України серії НОМЕР_5 , яку надано відповідачем 2 врахував, що у ньому міститься недостовірна інформація про зняття 27.01.2021 р. позивача з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 .

Так, запис зроблено Печерським РУ ГУ МВС України в м. Києві. Однак, цей орган відповідно до Додатку №2 до постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 р. № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідований та станом на 27.01.2021 р. згідно з п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. № 207 не мав повноважень вчинювати запис про зняття з реєстрації.

Крім того, у матеріалах справи міститься Витяг з Реєстру територіальної громади м. Києва, яку надано відповідачем 2, з якої вбачається, що станом на 30.01.2021 р. Позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, суд приходить до висновку, що паспорт громадянки України серії НОМЕР_5 , який надано відповідачем 2 і який було надано приватному нотаріусу при посвідчені Договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р. містить недостовірну інформацію, а отже не є документом, що посвідчує особу, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії.

Доказів на спростування зазначених обставин, відповідачем 1 та відповідачем 2 не надано.

Судом у сукупності досліджено копію картки платника податків, яка надана відповідачем 2 і яку було надано приватному нотаріусу при посвідчені Договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р., та копію листа ГУ ДПС у м. Києві від 12.07.2021 р. №67449/6/26-15-12-06-22.

Судом встановлено, що позивачу було присвоєно ідентифікаційний номер 20.11.1998 р. з видачою 24.11.1998 р. Довідки про присвоєння ідентифікаційного номера. Однак, у копії картки платника податків, яка надана відповідачем 2 вказано, що її видано 20.11.1998 р.

Таким чином, суд приходить до висновку, що картки платника податків, яка надана відповідачем 2 і яку було надано приватному нотаріусу при посвідчені Договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р. містить недостовірну інформацію, а, отже, не є документом, що посвідчує особу, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії.

Доказів на спростування зазначених обставин, відповідачем 1 та відповідачем 2 не надано.

Судом у сукупності досліджено копію Договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2004 р. та копію Реєстраційного посвідченням від 29.01.2004 р., які надано позивачем, а також копію Договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2004 р., яку надано відповідачем 2 і який було надано приватному нотаріусу при посвідчені Договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р.

Так, судом встановлено, що копія Договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2004 р., яку надано відповідачем 2 містить реєстраційний напис щодо державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_1 . Однак, Право власності на квартиру зареєстроване за ОСОБА_1 в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що підтверджується Реєстраційним посвідченням від 29.01.2004 р.

Кірм того, реєстраційний напис у Договорі купівлі-продажу квартири від 23.01.2004 р. не відповідає вимогам Додатку №5 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 р. №121 (чинної на дату реєстрації договору в БТІ, надалі - Інструкція №121) та Додатку №2 до Тимчасового положення про державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна та прав власності на них в місті Києві, затвердженого рішення Київської міської ради від 20.06.2002 р. №74/74. Зокрема, реєстраційний запис не містить такі відомості, як номер квартири; повну назву БТІ; запис «на праві приватної власності».

Таким чином, суд приходить до висновку, що Договір купівлі-продажу квартири від 23.01.2004 р., який надано відповідачем 2 і який було надано приватному нотаріусу при посвідчені Договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р. містить недостовірну інформацію, а, отже, не є документом, що посвідчує право власності на квартиру особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії.

Доказів на спростування зазначених обставин, відповідачем 1 та відповідачем 2 не надано.

Щодо Висновку експерта №СЕ-19/111-21/34473-ПЧ від 23.07.2021 р., складеного за результатом почеркознавчоїе кспертизи у кримінальному провадженні №0001683 від 05.03.2020 р. (до якого приєднано кримінальне провадження № 0000192 від 01.02.2021 р.), суд зазначає наступне.

Так, відповідно до Висновку експерта №СЕ-19/111-21/34473-ПЧ від 23.07.2021 р., експерт встановила, що підпис у спірному Договорі купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р. виконано не позивачем; підпис у Заявах від 30.01.2021 р., які містяться у справі Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бочарової Ірини Іванівни виконано не позивачем.

При оцінці доказу - Висновку експерта №СЕ-19/111-21/34473-ПЧ від 23.07.2021 р. суд виходить з наступного.

Згідно з ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

За змістом ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З Висновку експерта №СЕ-19/111-21/34473-ПЧ від 23.07.2021 р. вбачається, що проведення судової експертизи доручено судовому експерту відділу почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку, лабораторії криміналістичних видів досліджень Київського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Юлії Білоус, яка має вищу юридичну освіту, кваліфікацію судового експерта з правом проведення експертиз за експертними спеціальностями 1.1. (дослідження почерку і підписів), 2.1 (дослідження реквізитів документів) (свідоцтво №18028 видане ЕКК МВС від 10.03.2021) та стаж експертної роботи - з 2019 року.

Згідно Висновку експерта №СЕ-19/111-21/34473-ПЧ від 23.07.2021 р. підтверджується, що судового експерта Юлію Білоус було попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Відповідно до приписів частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною 2 зазначеної статті, ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Процесуальне законодавство покладає на сторін обов`язок подати до суду докази, якими вони обґрунтовують свою позицію щодо предмета спору.

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань (ч. ч. 1, 2 ст. 102 ЦПК України).

Той факт, що висновок судової експертизи проведено в межах провадження з іншої справи оцінюються на загальних підставах як доказ зі справи та не вказує на неможливість брати до уваги його зміст та оцінювати в сукупності з іншими доказами у справі. Крім того, для можливості оцінки такого висновку основним є те, чи він містить відповіді на питання, які стосуються предмету спору.

Висновок експертизи, призначеної в межах кримінального провадження №0001683 від 05.03.2020 р. (до якого приєднано кримінальне провадження № 0000192 від 01.02.2021 р.), був оцінений судом у даній справі у сукупності з іншими доказами на загальних підставах відповідно до вимог ст. 76-80, 102 ЦПК України.

Судом встановлено, що Висновок експерта №СЕ-19/111-21/34473-ПЧ від 23.07.2021 р. містить відомості щодо питань, які стосуються предмету спору у даній справі, а саме стосовно того, чи був підписаний Договір купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р. позивачем або іншою особою.

Враховуючи наведене, Висновок експерта №СЕ-19/111-21/34473-ПЧ від 23.07.2021 р. приймається судом у якості належного доказу у даній справі.

З урахуванням Висновку експерта №СЕ-19/111-21/34473-ПЧ від 23.07.2021 р., у сукупності з іншими доказами, суд дійшов висновку, що Договір купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р. не підписувався позивачем - ОСОБА_1 .

Відповідно, волевиявлення позивача на відчуження належної їй квартири було відсутнє. Про відсутність відповідної волі зазначила і сама ОСОБА_1 (позивач), звертаючись з даним позовом.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України передбачено, що однією із загальних засад цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Згідно з ч.1 ст. 568 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи, що позивач довела належними та допустимими доказами, що вона не підписувала спірний Договір купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р., було відсутнє її волевиявлення на відчуження квартири, то спірний Договір купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р. підлягає визнанню недійсним.

В частині позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем 2, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Суд встановив, що на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою І.І., вчинено реєстраційну дію № 56388052 (з відкриттям розділу) про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 .

Однак, недійсний договір не породжує жодних юридичних наслідків, окрім їх недійсності (ч.1 ст. 216 ЦК України).

Згідно з ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Таким чином, враховуючи зазначене, рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бочарової Ірини Іванівни, індексний номер рішення 56388052 від 30.01.2021 р. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 підлягає скасуванню, як прийняте на підставі недійсного договору.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову. При цьому, суд відхиляє заперечення відповідача 1 про те, що позивач обрала невірний спосіб захисту свого порушеного права, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Так, враховуючи встановлені судом обставини та підставі досліджених доказів, суд приходить до висновку, що у даній справі порушено права позивача як законного власника квартири у зв`язку із укладенням Договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р. та реєстрацією на підставі даного договору права власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 .

Як наслідок, порушені права позивача підлягають захисту в судовому порядку.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Тільки якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Касаційного цивільного суду від 18.08.2021 р. № 305/1468/16-ц.

Так, юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Судом встановлено, що оскаржуваний Договір купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р. є правовою підставою для виникнення у Відповідача 1 права власності на квартиру, в тому числі і реєстрацію права власності за Відповідачем 1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

З огляду на зміст ст. 16 ЦК України, судової практики, такий спосіб захисту, як визнання договору неукладеним (у разі встановлення судом, що підпис сторони договору є підробленим, вчиненим іншою особою) не передбачений законом та/або договором.

В свою чергу, вимоги ст. 16 ЦК України, ст. 203 ЦК України, ст. 215 ЦК України визначають такий спосіб захисту порушеного права у разі відсутності волевиявлення сторони правочину, як визнання правочину недійсним.

Також, ЦК України передбачено як один зі способів захисту порушених прав реституцію. При цьому, реституція застосовується у спорах про визнання правочинів недійсними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення сторін договору до стану, що існував на момент вчинення дії, якою порушене право особи.

Велика Палата Верховного Суду, сформувала висновок про ефективний спосіб захисту порушеного права в разі, коли договір не підписаний стороною, а саме: «…у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».

Однак, при застосуванні підходу, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду, про те, що ефективним способом захисту в разі встановлення, що оспорюваний договір не підписувався однією зі сторін (наприклад, підпис підроблений), є негаторний позов про усунення перешкод у користуванні належним майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення майна, створюється ситуація правової невизначеності, коли констатація в мотивувальній частині рішення про неукладенність договору і, як наслідок, вказівка в резолютивній частині про відмову у визнанні договору недійсним не є підставою для скасування реєстраційних записів, які здійснено на підставі договорів як документів, неукладеність яких констатує суд (правова позиція Касаційного цивільного Суду у складі Верховного Суду, викладена в ухвалі від 14.07.2021 р. у справі №716/831/19.

Так, відповідно до ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідні права чи обтяження припиняються, у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Як зазначено судом вище, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»)

Таким чином, без визнання недійсним документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, фактично неможливо прийняти рішення про скасування державної реєстрації (визнання державою) права власності на нерухоме майно.

Тобто, без визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р., фактично неможливо скасувати реєстраційну дію № 56388052 (з відкриттям розділу) про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 .

Як наслідок, суд встановивши наявність порушеного права позивача, фактично відмовить у його захисті, що є неприпустимо і суперечать завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, визнання договору недійсним, підробленість підпису на якому встановлена судом, стане підставою для скасування всіх реєстраційних записів, які здійснено на підставі цього договору та забезпечить ефективне поновлення порушеного права позивача.

Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Суд звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19).

Враховуючи характер спірних правовідносин, фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що позивачем обрано належний спосіб захисту, який передбачений ст. 16 ЦК України, та який призведе до ефективного відновлення порушеного права власності позивача на квартиру.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищезазначеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216 ЦК України, ст. 2, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 141, 258, 259, 263-266, 268, 354-355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного реєстратора Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бочарової Ірини Іванівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності - задовольнити.

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу від 30.01.2021 року, укладений між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою Іриною Іванівною, серія та номер:83.

Скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бочарової Ірини Іванівни, індексний номер рішення 56388052 від 30.01.2021 року про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 та припинити речове право приватної власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на об`єкт нерухомого майна 000 - квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 1 816,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач 1: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач 2: Державний реєстратор Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бочарова Ірина Іванівна, адреса: АДРЕСА_5 , свідоцтво № 7193.

Повний текст рішення складено 19.08.2022 року.

Суддя Г. О. Матійчук