КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/3963/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/13971/21-ц

07 вересня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Болотова Є.В.

- Музичко С.Г.

розглянувши у порядку письмого провадження справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року, ухваленого під головуванням судді Ільєвої Т.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Державної казначейської служби України, в якому просила суд стягнути з Державного бюджету України на її користь кошти в сумі 2 304,90 грн., які складаються з 3 % річних на загальну суму 793,60 грн. та інфляційних втрат в розмірі 1511,30 грн., шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Позов мотивований тим, що рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 15.08.2019 року, яке набрало законної сили 25.11.2019 року, стягнуто із Державного бюджету України на користь позивача 20 990,38 грн., шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку (справа № 733/358/19).

Згідно виписки з карткового рахунку АТ КБ «Приватбанк» судове рішення по вказаній справі виконано 26.02.2021 року та відповідно позивач отримала грошові кошти в сумі 20 990,38 грн.

Тримісячний строк виконання виконавчого листа по вказаній справі і рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 15.08.2019 року сплив 26.02.2020 року та, як наслідок, строк несвоєчасного виконання судового рішення становить 460 дня.

Посилаючись на наведене, позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачем прострочено грошове зобов`язання з виплати позивачу присуджених рішенням суду грошових коштів, тому у неї виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних. Вказувала на те, що відсутність бюджетного фінансування не може виправдовувати невиконання судових рішень щодо стягнення грошових коштів і виключати необхідність захисту таких коштів від знецінення. Посилалася на те, що сама по собі відсутність коштів у боржника не є підставою для невиконання рішення суду, яке набрало законної сили та відмови у задоволенні позовних вимог у даній справі. Зауважувала, що відповідач не заперечував виконання рішення суду з порушенням строків, також відсутні заперечення щодо правильності наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено обставин, які б були підставою для ухвалення рішення про задоволення позовних вимог.

Такий висновок суду не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (частина друга статті 6 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Міністерства фінансів, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань).

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18.

Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін у цій справі як грошових зобов`язань, до прострочення відповідача застосовується частина друга статті 625 ЦК України. Основою для розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат є сума несвоєчасно виплаченого відшкодування.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області по справі №733/358/19 стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 20990 грн. 38 коп, яка складається з 3 % річних - 1915,11 грн.; 19075,27 гри інфляційні втрати шляхом списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 25.11.2019 по справі № 733/358/19 апеляційну скаргу Казначейства залишено без задоволення.

На виконання вказаного судового рішення видано виконавчий лист, з якими позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області.

Виконавчий лист знаходився в Казначействі на виконанні за бюджетною програмою КПКВК 3504030 з 08.01.2020 року.

24.02.2021 року Казначейством в межах бюджетних призначень перераховано кошти на користь позивача по справі № 750/358/19 в розмірі 20990,38 грн., відповідно до платіжного доручення № 215.

Таким чином рішення суду виконано з порушенням строків його виконання та строк несвоєчасного виконання рішення суду становить 406 днів.

Апеляційним судом встановлено, що Державною казначейською службою України прострочено грошове зобов`язання по виплаті позивачу присуджених коштів, тому вважає що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3% річних.

Заперечень щодо правильності розрахунку інфляційних втрат та 3% річних матеріали справи не містять.

Сама по собі відсутність коштів у боржника не є підставою для невиконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, не повно встановив фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, не належно оцінив докази у їх сукупності та дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , стягнення з Державного бюджету України на її користь суму у розмірі 2 304,90 гри, яка складаються з 3 % річних на загальну суму 793,60 грн. та інфляційних втрат в розмірі 1 511,30 грн., шляхом списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 2 304,90 гри, яка складається з 3 % річних на загальну суму 793,60 грн. та інфляційних втрат в розмірі 1 511,30 грн., шляхом списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: