КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №2/0523/3004/2012 Головуючий у 1 інстанції: Кушнір С.І.
провадження №22-ц/824/8634/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2012 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи стягнення з моменту звернення до суду і до повноліття дитини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилалася на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі від 16.09.2011 року. Від цього шлюбу вони мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає разом з нею. Від січня 2012 року відповідач проживає окремо та з цього часу матеріальну допомогу на утримання дитини в добровільному порядку не надає.

Враховуючи, що усі обов`язки щодо утримання дитини позивачка несе самостійно, відповідач матеріальної допомоги у добровільному порядку на її утримання не надає, тому вона звернулась до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Київського районного суду м.Донецька від 19.11.2012 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від доходів щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини, починаючи стягнення від 08.10.2012 року на користь ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_1 13.05.2020 року звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області із заявою про перегляд заочного рішення Київського районного суду м.Донецька від 19.11.2012 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Ухвалою суду від 16.06.2020 року відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.06.2020 року заочне рішення Київського районного суду м.Донецька від 19.11.2012 року скасовано і цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини передано на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва за підсудністю.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від 08.10.2012 року та до повноліття дитини.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 214 грн 60 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Скаргу обґрунтовує тим, що позивачка мала можливість змінити підстави позову, проте не зробила цього, а отже підстави позову залишилися незмінними, у зв`язку з чим суд грубо порушив норми процесуального права, вдавшись до дослідження подій, заслухавши свідків щодо подій після 08.10.2012 року, що не входить до предмету доказування.

Вказує, що підставою позову та предметом доказування у справі є виключно події до 08.10.2012 року, заявлені позивачем як підстава позову - начебто, ухилення ОСОБА_1 від січня 2012 року і до подання позову 08.10.2012 року від утримання дитини. Якщо зазначені підстави позову підтверджується доказами та доказані, то позов підлягає задоволенню, а якщо ні - то у позові необхідно відмовити.

Всі твердження позивача стосовно того, що відповідачем нібито не виконувались обов`язки по утриманню дитини у період від 2012 року до 2021 року, що до речі, не відповідає дійсності, оскільки відповідач завжди дбав про доньку, не можуть розглядатись в межах даної справи.

На зазначене процесуальне порушення представники відповідача неодноразово наголошували, але суд першої інстанції послідовно ігнорував ці заяви, в ході опитування свідків суд постійно вдавався до дослідження подій після 08.10.2012 року і в рішенні суду немає жодних мотивів та обґрунтування чому суд вийшов за межі підстав позову з грубим порушенням ЦПК України та правових позицій Верховного Суду.

Усі подальші обставини справи за період 2012-2021 років, на які без жодних доказів посилався позивач у судових засіданнях, та на які посилався свідок зі сторони позивача, не повинні були братись судом до розгляду, оскільки це виходить за межі підстав позову та, врешті, за межі предмету доказування.

Зазначав, що суд першої інстанції зосередився не на тому, чи наявні підстави для задоволення позову, чи доведений він, а на тому, з якого моменту підлягають стягненню аліменти.

Факт скасування заочного рішення взагалі не має відношення до справи, внаслідок скасування заочного рішення справа розглядається спочатку - тобто, розглядається той самий первинний позов, поданий ще у 2012 році, і щодо підстав позову станом на 2012 рік, про що вже зазначалося.

У даній справі ключовим є те, що позов є недоведеним за загальними правилами доказування ЦПК України. Внаслідок недоведеності позову не має значення, з якого моменту стягуються аліменти, оскільки у задоволенні позову взагалі слід відмовити у повному обсязі.

Вважає, що позивачка не позбавлена можливості подати новий обґрунтований позов про стягнення аліментів, але не від 2012 року - проти якого відповідач скоріше за все навіть не буде заперечувати, оскільки і так добровільно сплачує поточні аліменти.

Позивачкою в порушення приписів ЦПК України не надано суду жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в підтвердження обставин, на які вона посилається. Твердження позивачки є повністю голослівними, не доведені, а тому суд не міг встановлювати на їх підставі обставини.

Так, вважає, що до позову фактично не подано жодних доказів в підтвердження тверджень позивача. З додатків до позову подано виключно 3 наступні документи в якості «доказів»: копія паспорту та ІПН; копія свідоцтва про шлюб; копія свідоцтва про народження дитини.

Але жодний з цих документів не підтверджує і не може підтверджувати обставини, на які посилається ОСОБА_4 а саме, що: спільне життя не склалося від січня 2012 року до 08.10.2012 року; наявні були постійні сварки від січня 2012 року до 08.10.2012 року; факт втрати почуттів та поваги від січня 2012 року до 08.10.2012 року; факт припинення фактичних шлюбних відносин від січня 2012 року до 08.10.2012 року; факт відсутньої участі відповідача в утриманні доньки від січня 2012 року до 08.10.2012 року.

Отже, на момент первинного звернення позивача до суду (08.10.2012 року) позов заздалегідь безпідставний та не доведений жодним доказом.

Виходячи лише з цього, суд мав відмовити у його задоволенні.

Таким чином, вважає, що має місце явна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що є підставою для скасування рішення суду. У рішенні суду взагалі не має жодного посилання на жодний доказ, який підтверджує ухилення відповідача від утримання доньки.

По суті, у рішенні суду немає навіть посилання, що суд встановив цю обставину справи, необхідну для стягнення аліментів, а саме, факт ухилення від утримання дитини. Після опису показань свідків суд одразу перейшов до цитування статей Сімейного кодексу щодо аліментів.

Судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що від 16 вересня 2011 року до травня 2019 року сторони проживали однією сім`єю, вели сумісне господарство, турбувались про дитину, здійснювали сумісні подорожі та реалізовували інші права та обов`язки, передбачені Сімейним кодексом України.

Відповідач у своєму відзиві та у судовому засіданні наголошував на тому, що у період 2011-2012 років він залишився працювати у місті Києві з метою забезпечення фінансового благополуччя сім`ї і їх стосунки з ОСОБА_5 тоді були важкими. але вони не припиняли шлюбних відносин. Відповідач приїжджав на вихідні до родини.

Від 2012 року до вересня 2014 року сторони разом з дитиною проживали у місті Донецьку, а у вересні 2014 року переїхали до міста Києва та разом орендували квартиру до 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 . Весь зазначений проміжок часу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були однією сім`єю та перебували у законному шлюбі. Зазначені події підтвердили свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Навіть тривале проживання чоловіка та жінки окремо не може свідчити про припинення фактичних шлюбних відносин та про їх відсутність (постанова Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц).

На підтвердження того, що відповідач працював та отримував дохід, за рахунок якого утримував родину, суду надані копія трудової книжки, довідка Пенсійного Фонду України за формою ОК-5, яка містить індивідуальні відомості про застраховану особу, щодо наявності в реєстрі застрахованих осіб та підтверджує наявність постійного заробітку у ОСОБА_1 .

Зазначені докази свідчать, що ОСОБА_1 завжди був працевлаштований в період шлюбу, а наприкінці 2012 року почав працювати у місті Донецьку.

Зазначені обставини та докази проігноровані судом першої інстанції та навіть не згадані у тексті судового рішення і їм не надано жодної оцінки.

Суд не взяв до уваги і той момент, що на квитанціях наявна інформація про те, що в призначенні платежу при переведенні коштів, ОСОБА_1 неодноразово зазначав, що дані кошти від її батька перераховуються для неї.

Вказував, що він неодноразово звертав увагу суду першої інстанції, що виконавчий лист за заочним рішенням Київського районного суду м. Донецька від 19.11.2012 у справі №2/0523/3004/2012 пред`явлений ОСОБА_5 до виконання державному виконавцю лише у 2019 році, що підтверджує те, що ніякого ухилення батька від фінансового забезпечення сім`ї від 2012 року не було, оскільки в такому разі бездіяльність дружини є нелогічною: чоловік роками, начебто, не утримує сім`ю, але примусове виконання заочного рішення роками тим не менше не ініціюється позивачем.

ОСОБА_1 навіть не знав, що відносно нього ухвалено заочне рішення про стягнення аліментів ще у 2012 році. Від 2012 року до 2019 року сторони жили як сім`я. При цьому аліменти стягнені, в тому числі, за період шлюбу.

Фактично, в такому разі розмір нарахованих аліментів на даний час становить близько 300 000 грн, що повністю руйнує життя відповідача та заганяє його у фінансову боргову яму.

Також звертає увагу суду, що відповідач не проти аліментів як таких та сплачує поточні суми, але заперечує проти безпідставного стягнення аліментів фактично за 10 років, переважна більшість яких стосується аліментів за період спільного сімейного життя за відсутності доказів ухилення батька від утримання дитини у матеріалах справи та за наявності доказів протилежного.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_8 - представник ОСОБА_2 просить узадоволенні апеляційної скарги відмовити і оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що відповідач знав про заочне рішення Київського районного суду

міста Донецька від 19 листопада 2012 року щодо стягнення аліментів та про наявність виконавчого листа, однак постійно просив не пред`являти його до виконання, з посиланням на те, що він почне здійснювати утримання дитини, оплачувати її навчання, купувати одяг, харчі, ліки тощо, що в результаті виявилося пустими обіцянками направленими на те, щоб позивачка не пред`являла виконавчий лист до виконання.

Додатковим підтвердженням того, що відповідач був повідомлений про таке заочне рішення та взагалі наявність такої судової справи, є наявність копії зворотного повідомлення про вручення ОСОБА_1 поштового відправлення №825, яке було вручене 17.10.2012 року під особистий підпис ОСОБА_1 .

Вказує, що оскільки відповідач добровільно не здійснював жодної матеріальної допомоги на утримання дитини, а також не виконував заочного рішення Київського районного суду м. Донецька від 10.11.2012 року, 12.04.2019 року виконавчий лист було пред`явлено до виконання Солом`янського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, за результатами чого 22.04.2019 року державним виконавцем Солом`янського РВДВС м.Київ ГТУЮ у

м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №58886438.

Таким чином твердження відповідача про те, що він дбав про свою дитину спростовуються матеріалами справи, у тому числі, заявою про відкриття виконавчого провадження так і матеріалами виконавчого провадження №58886438, розрахунками заборгованості відповідача, так як він, будучи повідомленим про наявність рішення суду та наявність виконавчого провадження, жодного разу не здійснив виплати аліментів та не надав докази державному виконавцю для перерахунку заборгованості, як це визначено ч.3 розділу XVI «Особливості виконання рішень про стягнення аліментів» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/4 від 02.04.2012 року, відповідно до якої - якщо боржник сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження.

Вказує, що навіть після пред`явлення виконавчого листа до виконання, як вбачається з довідки від 10.09.2019 року та розрахунку від 17.12.2019 року, відповідач взагалі не здійснював виплати аліментів на дитину, як в добровільному порядку, так і в примусовому, а навпаки здійснював дії щодо ухилення від виконання рішення суду та свого прямого обов`язку.

Таким чином, твердження відповідача, що він сплачував аліменти не відповідає дійсності.

Зазначає, що в подальшому відповідач у травні 2020 року, скориставшись нападом Росії на Україну та окупацію міста Донецьк та Донецької області, у зв`язку з чим матеріали справи №2/0523/3004/2012 щодо стягнення аліментів не були передані з Київського районного суду м. Донецька до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, звертається із заявою про скасування заочного рішення, мотивуючи це відсутністю підтвердження вручення йому заочного рішення, тобто останній знайшовши прогалину у законодавстві, яка виникла у зв`язку з нападом Росії на Україну у 2014 році, використав це на свою користь з метою ухилення від обов`язку утримання дитини та скасування рішення суду, яке зобов`язує останнього це робити.

Отже, відповідач, не сплачуючи жодних коштів на дитину протягом багатьох років, здійснив ряд дій щодо скасування рішення з метою уникнення необхідності здійснювати виплати на утримання дитини навіть у примусовому порядку.

В свою чергу твердження відповідача про те, що він мав сплачувати аліменти починаючи виключно від травня 2020 року, оскільки саме з цього періоду розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, також не відповідають нормам матеріального права і суперечать статтям 141, 180 Сімейного кодексу України, які наголошують, що батьківські права зберігаються за ними як в період спільного життя, так і після розірвання шлюбу, з чого випливає, що заява на виплату аліментів може податися, як після розлучення, так і в період шлюбу. Якщо чоловік або дружина не бажають утримувати своїх неповнолітніх дітей, то стягнення аліментів відбувається в судовому порядку, при цьому абсолютно не важливо, перебувають батьки в шлюбі чи ні.

Тобто невиконання відповідачем як скасованого заочного рішення суду про стягнення аліментів, так і свого батьківського обов`язку від 2012 року до травня 2020 року, та здійснення дій щодо оскарження заочного рішення, не звільняє його від обов`язку виконати такий обов`язок та сплатити кошти за період, починаючи від дати звернення позивача з даним позовом до суду (08.10.2012 року).

В свою чергу розмір фактичної суми заборгованості по сплаті аліментів буде визначений державним/приватним виконавцем з урахуванням наданих йому відповідачем доказів оплати аліментів за відповідні періоди, як це визначено розділом XVI «Особливості виконання: рішень про стягнення аліментів» Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/4 від 02.04.2012 року.

Вказує, що в даній справі позивачем не ставиться питання стягнення аліментів за минулий час, тобто до дати пред`явлення позову, а тому висновки суду щодо стягнення аліментів за попередній час, тобто до дати пред`явлення позову, не мають жодного відношення до даної справ, а посилання відповідача на них є безпідставним.

Враховуючи вищевикладене, доводи відповідача в тому, що аліменти мають стягуватися з дати розірвання шлюбу, а не з дати пред`явлення позову, не відповідають нормам матеріального права, оскільки є лише припущенням самого відповідача.

Вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, оскільки формується виключно на міркуваннях самого апелянта, які не відповідають усталеним нормам матеріального права, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 04.11.2021 року є законним, оскільки постановлене з правильним застосуванням норм матеріального права так і дотриманням норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що скасування заочного рішення не відміняє правила щодо строку, з якого присуджуються аліменти, встановленого ст.191 СК України. Ні Сімейний кодекс України, ні Цивільний процесуальний кодекс України не містять норм, які б вказували на те, що у разі скасування заочного рішення аліменти стягуються з дня скасування заочного рішення, а та обставина, що за заочним рішенням суду було відкрито виконавче провадження також не змінює строк, з якого присуджуються аліменти, оскільки у разі виконання боржником рішення, яке надалі було скасоване судом, розмір платежів, здійснених боржником, враховується при виконанні даного рішення.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 16 вересня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у

м. Донецьку, актовий запис №683.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Донецьку 01.03.2012 року.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13.05.2020 року шлюб розірвано.

Також встановлено, що звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини позивачка ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідач кошти на утримання дитини не надає і аліменти не сплачує.

Угоди про добровільну сплату аліментів на утримання дитини між сторонами не досягнуто, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання малолітньої доньки.

За ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч.2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано.

Частиною 2 ст.51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей.

Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За вимогами ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно зі ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

За положеннями ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Як вбачається з матеріалів справи, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що з позивачем знайома від 2010 року. Відповідача бачить рідко, а з позивачем спілкується дуже часто, оскільки вона є хрещеною матір`ю дитини. У позивача з відповідачем були складні відносини, тому позивач пішла згодом від відповідача. Дитина мешкає з позивачкою та знаходиться на її утриманні.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вірно зазначено судом, вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує вимоги ст.ст.182, 183 СК України.

Судом встановлені обставини, що дають змогу для задоволення позову про стягнення аліментів.

Обов`язок з утримання дитини покладений на обох батьків, доказів, які б свідчили про відсутність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої доньки, на спростування зазначеного позивачем, відповідачем не надано.

Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

Даючи аналіз матеріалам справи щодо порядку утримання та способу життя, який склався відносно утримання неповнолітньої дитини сторін, враховуючи, що позивач несе витрати по утриманню дитини і не має достатніх коштів для забезпечення потреб дитини з врахуванням: віку дитини, стану здоров`я, витрат на забезпечення життєдіяльності, підтримання нормального здоров`я та відпочинок, а відповідач зобов`язаний утримувати дитину до досягнення повноліття і створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації життя, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позов про стягнення аліментів підлягав до задоволення.

Відповідно до роз`яснень в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Так, при визначенні розміру аліментів судом вірно враховано, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя, також враховує розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя. достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частинами 6, 8 статті 7 СК України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

За ст.191 СК України аліменти на дитину стягуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а у разі подання заяви про видачу судового наказу - з дня подання такої заяви.

ОСОБА_2 подала до суду позовну заяву про стягнення аліментів 08.10.2012 року.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Донецька від 19.11.2012 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.06.2020 року заочне рішення Київського районного суду м. Донецька від 19.11.2012 року скасовано.

Разом з тим, скасування заочного рішення не відміняє правила щодо строку, з якого присуджуються аліменти, встановленого ст.191 СК України.

Судом вірно зазначено, що ні Сімейний кодекс України, ні Цивільний процесуальний Кодекс України не містять норм, які б вказували на те, що у разі скасування заочного рішення аліменти стягуються з дня скасування заочного рішення.

Та обставина, що заочним рішенням суду було відкрито виконавче провадження також не змінює строк, з якого присуджуються аліменти, оскільки у разі виконання боржником рішення, яке надалі було скасоване судом, розмір платежів, здійснених боржником, враховується при виконанні даного рішення..

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції вірно вважав за необхідне задовольнити позовні вимоги про стягнення аліментів та стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з моменту звернення до суду і до повноліття дитини.

Крім того, як вірно зазначено судом, за ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З врахуваннням змісту ст.ст.181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, а тому у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2022 року.

Головуючий:

Судді: