Провадження № 2/752/26/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 липня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.

за участі секретаря судового засідання Сітайла В.М.

розглянувши у місті Києві в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

встановив:

15.09.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, яким позивався до ОСОБА_2 .

В обґрунтуванні заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина на належну йому ж на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , в якій батько проживав та був зареєстрований до своєї смерті. Він, позивач, звернувся до Другої Київської державної нотаріальної контори в уставлений законом строк та подав заяву про прийняття спадщини, де позивача повідомили, що спадкову справу вже було заведено 22.04.2015 року ОСОБА_4 приватним нотаріуса Київського міського нотаріального округу. Від нотаріуса він також дізнався, що його батько за своє життя, 15 березня 2011 року склав заповіт, яким заповідав належне йому майно своїй рідній сестрі, відповідачу ОСОБА_2 . Вважав, що заповіт батька має бути визнаний недійсним, оскільки на час його складання батько страждав на хронічний психічний розлад, в силу чого він не міг віддавати звіт своїм діям та керувати ними.

Зазначені підстави для позову, позивач також обгрунтував тим, що 22.09.2010 року батько був госпіталізований в кардіологічне відділення Київського міського центру радіаційного захисту населення у зв`язку з дуже гострими серцевими болями, втратою свідомості, ознаками загострення ішемічної хвороби серця. 09.10.2010 року, перебуваючи у лікарні, зранку батько відчув слабкість,не зміг говорити, поступово його загальний стан став тяжким. Після огляду неврологом йому було поставлено діагноз гостре порушення мозкового кровообігу по типу ішемії. Після виписки з лікарні батько продовжував лікування в домашніх умовах, при цьому його стан був тяжким. Відповідачка всіляко перешкоджала його спілкуванню з батьком, а також наданню йому допомоги, оскільки переслідувала мету заволодіти належною його батьку квартирою. На початку лютого 2011 року позивач зустрівся з батьком після майже як чотиримісячної перерви, стан його був дуже тяжким, батько практично не розмовляв, не розумів питання позивача, тремтів, озирався, намагався заховатися у вбиральні, з коротких обривків його фраз позивачу стало зрозуміло, що він боїться відповідачку, позивач залишився з батьком ночувати, він практично не спав, ввесь час ходив по квартирі, держався за голову, стогнав, періодично у нього була неукротима рвота. Батько був інвалідом ІІ групи внаслідок ліквідації аварії на ЧАЕС, йому надавалася медична допомога спеціалізованій лікарні, стан його здоров`я не покращувався а лише погіршувався, батько жалівся на дуже сильні головні болі. 02.10.2014 року батько був обстежений у відділі променевої діагностики магнітно-резонансної томографії головного мозку Київського міського консультативно-діагностичного центру, було встановлено діагноз ознаки наслідків перенесеного ішемічного інсульту у лівій гемосфері мозку з рубцево - атрофічними змінами, враження білої речовини мозку, базальних ядер - судиного ґенезу (атеросклеротична, гіпертонічна енцефалопатія). Атрофічні зміни головного мозку, вказані діагнози свідчать про те, що стан здоров`я батька за ці роки не тільки не покращився, а ще й погіршився. Батько позивача, народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , шлюб з матір`ю позивача був шостим офіційним шлюбом, який було розірвано у 2002 році. Позивач зазначає, що постійно спілкувався з своїм батьком, у них були добрі родинні стосунки, однак з 2006 року ставлення батьтка до нього змінилося, що було пов`язано з впливом відповідачки на нього.

Оспорюваний заповіт було посвідчено нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори 15 березня 2011 року о 10 год.10 хв., як стало відомо позивачу під час розгляду справи в цей час, а саме з 10.03.2011 року по 18.03.2011 року батько перебував на стаціонарному лікуванні в Київському міському центрі радіаційного захисту населення у відділені кардіології, куди потрапив у зв`язку з загостренням захворювання серця. Стан здоров`я батька був незадовільний. Стверджував, що відповідачка скористалась розладами фізичного та психічного здоров`я батька, схилила його до підпис ання заповіту на її користь, в той час колди він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідачка не повідомила його про смерть батька, поховала його, сподіваючись, що він, позивач не дізнається про його смерть і не оспорить заповіт.

Просив, визнати заповіт ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори 15.03.2011 року за реєстром №3-504 недійсним.

Провадження у справі було відкрито 17 вересня 2015 року.

20.12.2016 року суд приступив до допиту свідків та витребування доказів з метою призначення та проведення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи.

06.04.2018 року за клопотанням представником позивача ОСОБА_5 судом було призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу, провадження у справі зупинено.

04.09.2018 року справу прийнято до провадження головуючим суддею, провадження у справі відновлено, продовжено розгляд справи в загальному порядку.

Відповідно до пункту 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року №2147-VІІІ, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

17.08.2021 року позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну підстав позову у справі за заявленим ним позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

29.04.2022 року судом прийнято до провадження заяву ОСОБА_1 про зміну підстав позову у справі за заявленим ОСОБА_1 позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

29 квітня 2022 року судом прийнято до провадження заяву позивача ОСОБА_1 про зміну підстав позову.

В обгрунтування ззаявлених позовних вимог, з урахуванням змінених підстав для позову, позивач ОСОБА_1 вказав на те, що стан батька був незадовільний, він знаходився під дією лікарських препаратів, обставини, в яких на той момент перебував батько були тяжкими для нього. Відповідачка скористалася цією обставиною, а саме станом здоров`я батька та схилила його до підписання заповіту. Позивач вважає, що оспорюванний заповіт був вчинений батьком під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай не вигідних умовах. Відповідач не повідомила позивача про смерть батька, поховала його в надії, що позивач не дізнається про його смерть і не зможе оспорити незаконний заповіт. Позивач просить суд, ухвалити рішення, яким визнати заповіт ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори 15.03.2011 року за реєстром № 3-504 недійсним.

26.05.2022 року, Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, призначено справу до судового розгляду.

24.06.2022 року, у судове засідання позивач не з`явився, будучи належним чином повідомленим про причини неявки суд не повідомив, з будь-якими клопотаннями пов`язаними з підготовкою справи до судового розгляду не звертався, судом відкладено розгляд справи.

19.07.2022 року, позивач ОСОБА_1 , без поважних причин повторно не з`явився в судове засідання, будучи належним чином повідомлений, про причини неявки суду не повідомив.

Пунктами 1 та 2 частини третьої статті 223 ЦПК України, передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:

неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;

повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Відповідачка ОСОБА_2 , представник відповідача - адвокат Шолудько О.М. повідомили суду про невизнання позову ОСОБА_1 з урахуванням змінених останнім підстав для позову, відзив на позов та докази на спростування зазначених позивачем підстав для позову не подавали, зазначили, що доказів достатньо у справі, які були зібрані та подані до суду, просили суд відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов про визнання заповіту не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець міста Єкатеренбург Російської Федерації, що був зареєстрований у АДРЕСА_2 . (а.с.8 том №1).

За даними свідоцтва про народження позивача у справі ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце народження - місто Київ, його батьком є - ОСОБА_6 (а.с.7 том №1).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина.

За життя ОСОБА_6 склав заповіт, яким все своє майно рухоме та не рухоме, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, на що він матиме право за законом і що належитеме йому на день смерті, заповів гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Заповіт посвідчено ОСОБА_9. державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 3-504, реєстрацію заповіту здійснено в Спадковому реєстрі, номер у спадковому реєстрі 50858957, інформаційна довідка зі Спадкового реєстру 40472619 від 25.05.2015 року. (а.с. 47 том №1).

22.04.2015 р. Костюк О.С. приватним нотаріуса Київського міського нотаріального округу було заведено спадкову справу № 3/2015 за заявою ОСОБА_2 (а.с.35 том №2).

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За даними висновку експертного дослідження №3-03/44 від 06.11.2015 року: 1. Рукописний запис у графі « Цей заповіт мною прочитано вголос та власноручно підписаний» у заповіті, складеному 15.03.2011 р. о 09 год.40хв., посвідченому державним нотаріусом п`ятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_9., виконаний ОСОБА_6 .. 2. Підпис у графі «ПІДПИС» у заповіті, складеному 15.03.2011р. о 09 год.40хв., посвідченому державним нотаріусом п`ятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_9., виконаний ОСОБА_6 . 3. Виконавець, який виконав рукописний запис «Цей заповіт мною прочитано вголос та власноручно підписаний» та підпис у графі «ПІДПИС» у заповіті, складеному 15.03.2011 р. о 09год.40хв., посвідченому державним нотаріусом п`ятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_9., під час виконання відповідного запису та підпису не перебував у незвичайному сані (емоційне хвилювання,психічне захворювання, стан алкогольного сп`яніння, тощо). (а.с.88-93 том №1).

Відповідно до правил статті 233 ЦПК України судом досліджено показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9. , які були допитані у судовому засіданні 20.12.2016 року.

Свідок ОСОБА_8 показувала суду: «Ми з ОСОБА_6 проживали в одному будинку на різних поверхах. Він був абсолютно адекватним, розумним,освіченим чоловіком. Кожного дня ми з ним бачилися. Моя вся сім`я його знала. У нього було хворе серце; часто їздив на лікування. Ми постійно з ним бачилися. У нас були тісні взаємовідносини. Його сина я ніколи не бачила. ОСОБА_6 був грамотною, розумною людиною. Не помічала ніколи за ним будь-яких відмінностей у поведінці після лікування. Мені відомо, що у вересні - жовтні він лежав у лікарні; було загострення хвороби серця. Крім мене та відповідача, нікого в лікарні не було; сина там не було. Про не проживання в квартирі ОСОБА_6 не могло бути. Ми спілкувалися кожного дня. У нього були мобільні телефони; він користувався ними постійно. Сторонні люди в нього не перебували. Я знала про ОСОБА_6 та його місце перебування повністю все…. » ОСОБА_6 не мав домофону. Всі, хто приходили до нього, дзвонили на мій домофон. Консьєржки знали про наші дружні відносини. ОСОБА_6 лікувався з 1986 року в «Чорнобильській» лікарні. У приватних лікарнях він не перебував; зокрема, я цього не знала. Якщо ми з ним не бачилися, то телефонували один одному. На тривалий час він не від`їджав. ОСОБА_6 з 1986 року там лікувався. Чи перебував у приватній лікарні, невідомо. Дмитра я бачила один єдиний раз… У 2010 році в період наступного лікування син його не відвідував. ОСОБА_6 був розчарований у ньому. Син не приїжджав. Він не розповідав про сина. Що можу сказати про нерухомість ОСОБА_6 будинок та двохярусна квартира. ОСОБА_6 слідкував за цією квартирою, їздив туди. Були судові процеси стосовно квартири. Останні п`ять років сам їздив в АР Крим… Восени 2010 року ОСОБА_6 лежав у лікарні. Ми дружили дуже добре. Жодний син не був ні на одному зі свят. ОСОБА_6 дуже хотів, щоб ОСОБА_1 жив з ним до 2010 року. З дружиною які були відносини, не можу сказати. В лютому 2011 року лежав у «Чорнобильській» лікарні; я його відвідувала. Дивної поведінки виявлено не було. Ключі від моєї квартири в нього були; я йому довіряла. Лежав він у лікарні в лютому недовго, тижні два. Ліки купувала ОСОБА_2 . Я бачилася з ним. У березні 2011року ми бачилися; він вітам мене з жіночім святом. У березні 2011 року я не помічала дивної поведінки ОСОБА_6 . Якби ОСОБА_6 лежав в іншій лікарні. Я б про це знала стовідсотково. Близьких відносин із сином у нього не було. У нього нікого не було, крім мене та ОСОБА_2 … Він лежав у кардіології; це - третій поверх. ОСОБА_6 відмічав свята в колі знайомих та друзів. Дружні відносини у нас склалися в 2003 р. Про заповіт він говорив, що складе на сестру; дуже давно говорив. Я не чула про заповіт 2006 р. на користь сина. Про те, що ніхто його в лікарні не відвідував, безумовно, це припущення. Він мені про все говорив. Сина бачила один раз у Криму. ОСОБА_6 на рік по два рази лягав у лікарню. За 13 років періоди неможливо запам`ятати. Однак, найважче загострення було в лютому 2011 року» ( а.с. 88-97 том № 2).

Свідок приватний нотаріус ОСОБА_9., після того, як їй був наданий для огляду оскаржуваний заповіт, пояснила суду «Так, підпис та бланки мої. Заповіт було посвідчено в 2011 році. З жовтня 2012 року. я працюю на посаді приватного нотаріуса. Наприкінці серпня я звільнилася з посади державного нотаріуса п`ятої державної нотаріальної контори, тому доступу я не маю, щоб перевірити цей заповіт. Ми дієздатність перевіряємо, встановлюємо особу за паспортом. І, якщо цей заповіт було посвідчено, то будь-яких сумнівів щодо недієздатності не виникало. Якби було по іншому, в такому разі, заповіт не посвідчувався б. Особа власноручно поставила підпис. Не пам`ятаю, чи особа була одна, чи з іншими. Це - волевиявлення клієнта. Я не пам`ятаю. ОСОБА_6 власноручно підписав у присутності нотаріуса. Я не пам`ятаю, чи дана особа підписувала у цей день ще якісь документи. Так, очевидно, вчиняв; зокрема, підтвердження є. По волевиявленню сумнівів не виникало. Не виникає сумнівів, що це було власне волевиявлення клієнта» (а.с.97-100 том №2).

За даними висновку судово-психіатричної експертизи № 448 проведеної 09.07.2018 р. Київським міським центром судово-психіатричної експертизи, на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва від 06.04.2018 року, встановлено:

1. Станом на 15 березня 2011 року ОСОБА_3 страждав на органічне ураження головного мозку поєднаного (судинно - дисметаболічного) ґенезу з церебрастенічним синдромом.

2. За психічним станом на період 15 березня 2011 року ОСОБА_6 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Відповідно до ч.3 ст. 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Правилами ч.1 ст. 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до правил ч. 1 ст. 1233 ЦК України, передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, а ч. 1 ст. 34 цього ж Кодексу передбачено, що повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Згідно з ч. 1 ст. 1248 Кодексу, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Отже враховуючи вище наведенні приписи чинного законодавства, а також дослідивши докази наявні в матеріалах справи, судом встановлено, що 15.03.2011 року, склавши заповіт, який був посвідчений Артеменко О.М. державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори, за реєстровим № 3-504, ОСОБА_6 вчинив односторонній правочин спрямований на припинення цивільних прав та обов`язків щодо свого рухомого і нерухомого майна. Правові наслідки заповіту виникли тільки після смерті заповідача, ОСОБА_6 . На момент складання заповіту, 15.03.2011 року ОСОБА_6 мав повну цивільну дієздатність та усвідомлював значення своїми діями та міг керувати ними, заповіт було складено та підписано ним особисто у письмовій формі із зазначенням місця та часу, зокрема у місті Києві о 09 годин 40 хвилин, складений заповіт був зареєстрований у Спадковому реєстрі за № 50858957.

Як роз`яснено у пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону.

Спеціальною нормою, яка регламентує підстави визнання заповіту недійсним або нікчемним є приписи статті 1257 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Доводів на підтвердження визнання заповіту нікчемним з підстав, зазначених у частині першій статті 1257 ЦК України, позивач ОСОБА_1 у своїй позовній заяві зі змінами щодо підстав позову не навів.

Такий правовий висновок, узгоджується з висновком викладеним у постанові Верховного суду України від 6 вересня 2017р. у справі № 6-2424цс16.

За даними повідомлення №122 КМЦРЗН від 16.12.2016 року зазначено, що за період стаціонарних лікувань у КМЦРЗН хворий ( ОСОБА_6 ) поводив себе адекватно, орієнтувався в собі та навколишньому оточенні; психічних розладів не було зафіксовано. (а.с.119 том №2).

Ознак хвороб за діагнозами: дисциркуляторна судинна енцефалопатія з інтелектуальним зниженням, антено-невротичний синдром, деменція судинного ґенезу, обширне атеросклеротичне ураження судин головного мозку, маніакально-депресивний синдром, хронічний психічний розлад, через який він не міг віддавати звіт своїм діям та керувати ними, не виявлено. Діагнози: дисциркуляторна енцефалопатія ІV ступеню, ІІІ та функціональний клас - не існують.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 у період з 01.11.2010 року по 14.02.2011 року з заявами про те, що його батька, ОСОБА_6 , викрала його сестра, ОСОБА_2 , та не дає можливості з ним бачитися, до Голосіївського РУ ГУ МВС України в Києві не звертався. ОСОБА_1 у період з 2006 року по 2015 року із заявами та повідомленнями з приводу протиправних дій ОСОБА_2 відносно свого брата, ОСОБА_6 до Голосіївського РУ ГУ МВС України в Києві не звертався, що підтверджено повідомлення начальника Голосіївського РУ ГУ МВС України в Києві від 04.11.2015 року (а.с.84,85 том №1).

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Суд не погоджується з наявністю таких підстав, які в розумінні ст. 233 ЦК України могли б бути підставою для визнання недійсними заповіту вчиненого ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори 15.03.2011 року за реєстром № 3-504 недійсним, відповідно виходячи з наступного.

Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, його зміст не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі: правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі), п`ятою (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним) ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до судової практики суд задовольняє позов про визнання такого правочину недійсним, якщо мають місце дві умови: 1) особа вчиняє правочин під впливом тяжкої для неї обставини, під якою розуміють важке майнове становище, яке виражається у відсутності засобів, необхідних для нормального існування людини і це може стосуватися як самої фізичної особи, так і членів її сім`ї; 2) умови правочину вкрай невигідні для цієї особи.

Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не надано докази, що дають підстави застосування ст. 233 ЦК України, позивачем не доведено обґрунтування своїх вимог та обставин, що викладені в позові, в останній редакції, зі змінами підстав позову.

Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року зазначає про те, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Частиною першою ст. 233 ЦК України, передбачено, що правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини, це - правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Ті обставини, які позивач поклав в основу позову, як тяжкі обставини не були доведені належними та допустимими доказами.

До тяжких обставин відповідно до частини першої статті 233 ЦК України може бути віднесено тяжку хворобу особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загрозу втратити житло чи загрозу банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. При цьому слід мати на увазі, що тяжка обставина має бути саме для тієї особи, яка вчинила правочин.

Проте, зазначені в позові обставини не свідчать про існування тяжких обставин, в контексті ст.233 ЦК України, внаслідок яких ОСОБА_3 був вимушений скласти заповіт на вкрай невигідних для нього умовах, оскільки сам він не був обмежений у свободі вчинення заповіту та виборі спадкоємця. Наявність хронічних хвороб у батька позивача, які були виявленні та набуті впродовж життя, внаслідок різних обставин, в тому числі і зокрема ліквідації аварії на ЧАЕС не можуть бути тяжкими обставинами в момент вчинення заповіту, оскільки описані позивачем обставини виникли на протязі суттєвого проміжку часу, а отже епікризи та виписки з медичної документації не підтверджують факту існування тяжких обставин та не можуть вважатися належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України.

Крім того, ОСОБА_6 , батько позивача не скористався своїм правом передбаченим ч. 1 ст. 1254 ЦК України, та не скасував вчинений ним заповіт 15.03.2011 року. до моменту своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , а це свідчить про усвідомлення ним настання наслідків від вчиненого заповіту.

Також, необхідною умовою для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причинно наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні. Верховний суд України чітко констатує: «Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах».

Суд вважає, що позивач не довів, що за відсутності обставин зазначених ним у позовній заяві, його батько - ОСОБА_6 не склав би заповіт на ім`я відповідачки або склав не на таких умовах.

Отже, аналізуючи встановлені судом обставини, про які зазначено вище, суд вважає, що позивачем не доведена обов`язкова підстава застосування ст. 233 ЦК України для визнання правочину недійсним, укладення його на вкрай невигідних умовах.

На виконання правил частини1 ст. 81 ЦПК України саме позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом зокрема, що його батько ОСОБА_6 дійсно перебував під впливом тяжких для нього обставин, надати документи, які могли б дані обставини підтвердити.

Проте, жодних доказів на підтвердження таких обставин, або ж вчинення процесуальних дій на їх отримання в передбаченому Законом порядку позивач не вчинив.

Враховуючи наведене, суд доходить до висновку про необґрунтованість заявлених вимог позивача викладених в позовній заяві із зміненими підстави позову.

З огляду на висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову, підстави для розподілу судових витрат, за правилами ст. 141 ЦПК України, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 34, 202, 203, 215, 216, 1220, 1233, 1234, 1247, 1248 ЦК України, ст. 4, 5, 6, 12, 13, 141, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

вирішив:

позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано , набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Суддя К.Г. Плахотнюк