ПОСТАНОВА

Іменем України

22 серпня 2022 року м. Кропивницький

справа № 387/47/22

провадження № 22-ц/4809/714/22

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Головань А.М., Карпенко О.Л.,

за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач - Виробничий підрозділ служби електропостачання «Помічнянська дистанція електропостачання» Акціонерного товариства «Укрзалізниця»;

відповідач - Акціонерне товариство «Укрзалізниця»,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виробничого підрозділу служби електропостачання «Помічнянська дистанція електропостачання" Акціонерного товариства «Укрзалізниця», Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про скасування наказу про відсторонення від роботи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 17 березня 2022 року (суддя Майстер І.П.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Добровеличківського районного суду Кіровоградської області з позовом до Виробничого підрозділу служби електропостачання "Помічнянська дистанція електропостачання" АТ "Укрзалізниця", Акціонерного товариства "Укрзалізниця" про скасування наказу про відсторонення від роботи.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач працює на посаді електромонтера тягової підстанції Виробничого підрозділу служби електропостачання «Помічнянська дистанція електропостачання» АТ « Укрзалізниця» з 01.08.2018. У жовтні 2021 року після того, як була прийнята постанова КМУ щодо обов`язкової вакцинації освітян, позивача неодноразово просили на роботі надати відомості щодо вакцинації від респіраторної хвороби СOVID-19.

02.12.2021 ним подано заяву щодо тимчасового утримання від щеплень. Незважаючи на подану заяву, 21.12.2021 заступником начальника дистанції ОСОБА_2 , інженером ОСОБА_3 , помічником начальника з кадрових питань Величко Л.А. складено акт за №18 про те, що станом на 21.12.2021 електромонтер тягової підстанції ОСОБА_1 не надав документ, який підтверджує вакцинацію проти СOVID-19 однією чи кількома дозами вакцини або висновок лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СOVID-19 (форма № 028-1/0), виданий закладом охорони здоров`я. На підставі вказаного акту 21.12.2021 начальником Виробничого підрозділу служби електропостачання "Помічнянська дистанція електропостачання" винесено наказ № 601/04 про відсторонення електромонтера тягової підстанції ОСОБА_1 від роботи з 22.12.2021 до моменту усунення причин відсторонення без збереження заробітної плати.

Позивач вважає, що вказаний наказ є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавіросом SARS-Co-V-2 до Календаря профілактичних щеплень в Україні не включені, а відтак посилання та обґрунтування відповідачем необхідності наявності доказів щеплення проти вказаної хвороби є незаконними. Крім того, вимога відповідача до позивача щодо надання конфіденційної інформації згідно ст. 286 ЦК України була незаконною, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову. Вказує, що на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, щеплення від COVID-19 є обов`язковим для працівників АТ «Укрзалізниця». Станом на 09.12.2021 ОСОБА_1 не надано ні документа, який підтверджує наявність профілактичного щеплення від COVID-19, ні довідки про абсолюті протипоказання відповідно до Переліку медичних показань та застережень до профілактичних щеплень, затвердженого Наказом МОЗ від 16.03.2021 №595, ні негативного результату тестування. Наказом від 21.12.2021 ОСОБА_1 відсторонено від роботи. Дії відповідача відповідають вимогам ч.1 ст.46 КЗпП України, ст.12 Закону України "Про захист населення від інфекційних захворювань", Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, постанові Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просить відмовити (а.с.34-44).

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 17 березня 2022 року позов задоволено; визнано протиправним та скасовано наказ начальника виробничого підрозділу служби електропостачання «Помічнянська дистанція електропостачання» АТ «Укрзалізниця» від 21 грудня 2021 року № 601/04 про відсторонення ОСОБА_1 .

Задовольняючи повністю позовні вимоги, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірності відсторонення позивача від роботи, у тому числі наявності у цьому конкретному випадку встановлених законодавством підстав для відсторонення, не доведено належними, допустимими доказами факту відмови чи ухилення його від обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, а також не дотримано встановленого ст. 7, ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», який має вищу юридичну силу, ніж підзаконні нормативно-правові акти, порядку відсторонення позивачки від роботи та не дотримано встановленого законодавством строку (періоду), на який працівника може бути відсторонено до проходження обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19 (за відсутності протипоказань), а саме, лише на період встановленого Кабінетом Міністрів України карантину.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 17 березня 2022 року, Акціонерне товариство «Українська залізниця» подала апеляційну скаргу.

Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд помилково зробив висновок про незаконність відсторонення ОСОБА_1 від роботи, оскільки відповідач є об`єктом державної власності, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, тому позивач в даному випадку є працівником, який відповідно до наказу МОЗ від 04.10.2021 № 2153 підлягає обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19.

Скаржник посилається на висновок Міністерства юстиції України в якому вказано, що наказ МОЗ України № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції Право на повагу до приватного і сімейного життя, а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄЄ), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п.4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 №731).

Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинування для працівників з наведеного вище переліку наказ МОЗ № 2153, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтерміновання через СОVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти СОVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.

Відповідачем зазначено, що ОСОБА_1 ні керівнику підприємства, ні до матеріалів справи не надав доказів про те, що він має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинування.

Апелянт наголошує на тому, що при відстороненні позивача від роботи ним чітко було дотримано вимоги чинного законодавства та виконано всі його приписи.

Окремо зазначає, що вжито всіх необхідних заходів задля полегшення процедури вакцинації для працівників. Так, на структурні та виробничі підрозділи, було забезпечено постійний приїзд мобільних медичних бригад, якими безкоштовно здійснювалася вакцинація всіх бажаючих працівників та членів їх родин. В населених пунктах з незначним населенням постійно проводилась роз`яснювальна робота щодо порядку вакцинації та найближчих пунктів вакцинації, забезпечених органами місцевої о самоврядування тощо.

Наказ від 21.12.2021 № 601/04 виданий з дотриманням норм чинного на той час законодавства, тому відсутнє порушення прав позивача, в зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подана 17 травня 2022 року.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 17 травня 2022 року витребувано з Добровеличківського районного суду Кіровоградської області матеріали цивільної справи №387/47/22 за позовом ОСОБА_1 до Виробничого підрозділу служби електропостачання "Помічнянська дистанція електропостачання" АТ "Укрзалізниця", Акціонерне товариство "Укрзалізниця" про скасування наказу про відсторонення від роботи.

Ухвалою суду від 07 червня 2022 року з підстав, що в ній зазначені, апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» залишено без руху.

Оскільки недоліки апеляційної скарги скаржником усунуто у встановлений судом строк, 01 липня 2022 року ухвалою суду відкрито провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву.

Відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк позивачем не подано.

11 липня 2022 року закінчено підготовчі дії, справу призначено до розгляду в Кропивницькому апеляційному суді на 22 серпня 2022 року, про що постановлено відповідну ухвалу.

Обставини, встановлені судами

Згідно копії трудової книжки серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наявні записи про прийняття на роботу ОСОБА_1 з 02.01.1989 на посаду слюсара ремонтником в цех №13 Помічнянське основне депо Одеського ж.д., який працює по сьогоднішній день (а.с.8-11).

Відповідно копії наказу № 601/04 від 21.12.2021, виданого начальником Виробничого підрозділу служби електропостачання "Помічнянська дистанція електропостачання" ОСОБА_1 відсторонено від роботи електромонтера тягової підстанції з 22.12.2021 до моменту усунення причин відсторонення ( а.с.12).

Зі змісту заяви ОСОБА_1 від 02.12.2021 з`ясовано, що він прийняв рішення про тимчасове утримання від щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, так як вакцина COVID-19 ще не пройшла повний цикл клінічних випробувань ( а.с.13).

Згідно акту від 21.12.2021 за № 18 з`ясовано, що електромонтер тягової підстанції ОСОБА_1 не надав документ, який підтверджує вакцинацію проти СOVID-19 однією чи кількома дозами вакцини або висновок лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СOVID-19 (форма № 028-1/0), виданий закладом охорони здоров`я (а.с.47).

Як вбачається з листа - ознайомлення, ОСОБА_1 29.11.2021 ознайомлений про необхідність пред`явлення безпосередньому керівнику та відділу кадрів підрозділу не пізніше 08.12.2021 документа, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма №028-1/о), виданого закладом охорони здоров`я ( а.с.45).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

У судовому засіданні 22 серпня 2022 року позивач заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.108).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за наступного.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, зокрема, наступне: судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24 Конституції України).

Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ст. 27 Конституції України).

У ст. 43 Конституції України закріплено, зокрема, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до п. а, б статті 10 Закону України «Основ законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, а зокрема: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Статтею 46 КЗпП України встановлено, що відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Тобто, зазначена норма передбачає можливість відсторонення працівників від роботи лише у випадках, прямо передбачених законодавством.

Згідно з статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі Закон) та статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору.

Відповідно до частини другої статті 12 Закону працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік N 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 4) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 5) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 6) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 7) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №83.

За цим Переліком АТ «Українська залізниця» є одним із об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави в транспортній сфері.

Вказаним наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку №2153 медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 № 595, зареєстрованого в МЮ України 10.10.2011 за N 1161/19899 (у редакції наказу МОЗ від 11.10.2019 № 2070).

ОСОБА_1 не надано доказів того, що за станом здоров`я він має протипоказання до проведення вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Позивача заздалегідь, під підпис, а саме 29.11.2021 було повідомлено про необхідність виконання відповідних вимог, а саме пред`явлення безпосередньому керівнику не пізніше 08 грудня 2021 року документу, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень, виданого закладом охорони здоров`я (а.с.45).

Оскільки відповідних дій позивачем не вчинено, роботодавцем видано відповідний наказ про відсторонення ОСОБА_1 від роботи, попередньо складений акт про встановлення факту відмови сторони від проходження обов`язкових профілактичних щеплень (а.с.47).

Міністерство юстиції України виснувало, що наказ Міністерства охорони здоров`я України № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», практиці Європейського суду з прав людини та зареєструвало відповідний наказ.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби covid-19, спричиненої коронавірусом sars-cov-2» ( згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 ) керівників державних органів (державної служби), підприємств, установ та організацій зобов`язано забезпечити: контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти covid-19 працівників, державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти covid-19 яких визначена Переліком № 2153, та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти covid-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статі 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти covid-19 та надали виданий закладом охорони здоров`я медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти covid-19; а також узяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівником державного органу ( державної служби ) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

З урахуванням наведеного колегія суддів встановлює, що відповідач з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» прийняв правомірне рішення про тимчасове відсторонення від роботи ОСОБА_1 .

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Відсторонення працівника тимчасово від виконання своїх трудових обов`язків, тягне наслідки передбачені законодавством про працю щодо можливості виконувати трудові обов`язки та отримувати за цей період оплату правці.

Відсторонюючи працівника, керівник повинен діяти в спосіб та в межах повноважень, передбачених законом.

Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 висловив правову позицію про те, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

В оспорюваному наказі зазначено підстави відсторонення працівника, умови/строк за яких відсторонення припинеться. А саме надання підтверджуючого документу про профілактичне щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19.

Відповідач видав оспорюваний наказ, яким застосував відсторонення позивача від роботи, в порядку передбаченому законодавством.

В законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. Навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому в разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.

У рішенні від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України» (заява N 24429/03) ЄСПЛ сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Для визначення законності таких втручань ЄСПЛ вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Досліджуючи питання наявності закону, ЄСПЛ в ухваленому 08.04.2021 рішенні (п.266) у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13), наголосив таке: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії.

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, в такому випадку немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п.272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи (п.285): «… Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З цих підстав рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті є захисними, а не каральними за своїм характером.

У постанові від 17 квітня 2019 року у справі №682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим.

У постанові від 10 березня 2021 року у справі №331/5291/19 Верховний Суд вказав, що інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян.

Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Крім того, нормою статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

На підставі досліджених у справі доказів та норм чинного законодавства апеляційний суд дійшов висновку, що відсторонення позивача від роботи було здійснено відповідачем у відповідності до норм чинного законодавства, тому підстави для скасування наказу № 601/04 від 21 грудня 2021 року відсутні.

Зазначені вище норми не враховано судом першої інстанцій під час вирішення спору, а відтак рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Ухвалюючі рішення, суд першої інстанції правильно визначився, а відтак вирішив спір щодо відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця», відповідно застосував норми права у виниклих спірних правовідносинах, розглянув вимоги заявлені до юридичної особи.

Розподіл судових витрат

Згідно з частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За подання апеляційної скарги відповідачем було сплачено 1 488,60 грн судового збору (а.с.74).

Оскільки вимоги апеляційної скарги судом задоволено в повному обсязі, стягненню з позивача на користь відповідача підлягають судові витрати, що складаються із судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1 488, 60 грн.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 363, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 17 березня 2022 року скасувати.

У задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1488,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко