КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 759/880/22 Головуючий у І-й інстанції - Войтенко Ю.В.
апеляційне провадження № 22-ц/824/7321/2022 Доповідач Заришняк Г.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Кулікової С.В., Рубан С.М.

При секретарі - Завгородньому С.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 лютого 2022 року в справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису,-

В С Т А Н О В И В :

В січні 2022 року ОСОБА_2 звернулась в суд із заявою про видачу обмежувального припису щодо заінтересованої особи ОСОБА_1 .

В обґрунтування заяви вказувала, що ОСОБА_1 неодноразово вчиняв по відношенню до заявниці домашнє насильство, утримував її з сином проти її волі, забирав дитину та утримував дитину у невідомому для заявниці місці, не дозволяючись бачитись з сином. Вказувала, що, наразі триває кримінальне провадження, ОСОБА_1 притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Заявник вказує, що між нею та ОСОБА_1 триває судовий процес щодо визначення місця проживання дитини. В результаті вищенаведених дій, заявник має обґрунтовані побоювання, що ОСОБА_1 знову може самостійно змінити місце проживання малолітнього сина, викрасти сина.

Посилаючись на викладене, просила видати стосовно ОСОБА_1 обмежувальний припис строком на шість місяців, яким заборонити ОСОБА_1 : наближатися на відстань ближчу ніж 100 метрів до місця, де знаходитиметься ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у тому числі, й до місця їх проживання за адресою: АДРЕСА_1 , до місця розташування дошкільного закладу освіти, який відвідує малолітній ОСОБА_4 , до місця роботи ОСОБА_2 ; особисто контактувати з ОСОБА_2 та з ОСОБА_4 , за виключенням випадку спільної участі у судових засіданнях, а також, коли присутніми при спілкуванні будуть представники Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації; особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 та їх спільного малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому ОСОБА_1 , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 лютого 2022 року заяву задоволено частково.

Видано стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обмежувальний припис строком на три місяці, яким заборонено ОСОБА_1 : наближатись на відстань ближчу ніж 100 метрів до місця, де знаходитиметься ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у тому числі, але не обмежуючись, до місця їх проживання за адресою: АДРЕСА_1 , до місця розташування дошкільного закладу освіти, який відвідує малолітній ОСОБА_4 , до місця роботи ОСОБА_2 та особисто контактувати з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ; особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому ОСОБА_1 , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними.

В задоволенні іншої частині заяви - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, а провадження у справі закрити.

У поданому відзиві адвокат Плискань І.О., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник заявниці ОСОБА_2 просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заінтересована особа ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 30 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народився син ОСОБА_4 .

Судом встановлено, що з 09 грудня 2020 року ОСОБА_2 з сином почали проживати окремо від ОСОБА_1 в орендованій квартирі за адресою АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу син залишився проживати разом з матір`ю.

06 квітня 2021 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/16682/20 шлюб між сторонами було розірвано.

З 25.12.2020 року по 25.04.2021 рік між сторонами діяла нотаріально посвідчена мирова угода про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, яка закріплювала право батька безперешкодно відвідувати та спілкуватися з дитиною за встановленим графіком (копія мирової угоди додається).

На даний час у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області знаходиться справа № 369/5961/21 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 .

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється, в тому числі на колишнє подружжя незалежно від факту їх спільного проживання (ч.2 ст.3 Закону).

Згідно з п.п.3, 4, 14 та 17 ч.1 ст.1 цього Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.24 вказаного Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За п.7 ч.1 ст.1 вказаного Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч.3 ст.26 вказаного Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У п.9 ч.1 ст.1 вказаного Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Отже, Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який виконує захисну та запобіжну функцію і може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Розділ 13 ЦПК України визначає порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису.

Відповідно до положень ст.ст.350-1, 350-4 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання особи, яка постраждала від домашнього насильства. У заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав кривдника видається на строк від одного до шести місяців (ст.350-6 ЦПК України).

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Зідно з роз`ясненнями, викладеними в п.п.10,11 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

З матеріалів справи слідує, що 02 листопада 2021 року постановою Святошинського районного суду м. Києва по справі № 759/22413/21, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, задомашнє насильство, вчинене у ніч з 4 на 5 серпня 2021 року.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2021 року, у справі № 759/22417/21 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 184 КУпАП, невиконання батьківських обов`язків, за результатами його дій у ніч з 4 на 5 серпня 2021 року.

В матеріалах справи також міститься витяг з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню №80002867 від 06 листопада 2021 року, відкритому за фактом вчинення ОСОБА_1 систематичного домашнього насильства по відношенню до ОСОБА_2 .

Також, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 на власний розсуд без погодження з матір`ю дитини та інформування її приймав рішення по відношенню до місця перебування дитини. Такі дії ОСОБА_1 мали негативний вплив на психологічне здоров`я, як заявниці так і дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які були вимушені звертатись до спеціалістів для отримання соціальної послуги кризового та екстреного втручання, психологічної допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з раннього віку постійно проживала зі своєю матір`ю, при цьому, розлучення матері та дитини у вищеописаних ситуаціях з ініціативи батька не було виправданим.

Вказані дії були ОСОБА_1 неодноразові, раптові, неочікувані, а також те, що ОСОБА_2 вживала всіх можливих заходів для того, щоб знайти дитину, та заходи для відновлення психоемоційного здоров`я дитини.

Під час розгляду справи «Беваква та С. проти Болгарії» у рішенні від 12 вересня 2008 року Європейський суд з прав людини зазначив, що хоч основним об`єктом статті 8 Конвенції є захист фізичних осіб від свавілля державних органів, додатковими об`єктами можуть бути і позитивні зобов`язання, що проявляються в ефективній «повазі» до приватного та сімейного життя і такі зобов`язання можуть включати в себе застосування заходів з врегулювання відносин між фізичними особами. Діти та інші вразливі особи мають право на ефективний захист (§64).

Суд також наголосив, що концепція приватного життя включає в себе фізичну та психологічну недоторканість людини. Окрім цього, позитивні зобов`язання державних органів в аспекті забезпечення прав, передбачених статтями 2 та 3 Конвенції, а в окремих випадках статтею 8 самостійно або у поєднанні зі статтею 3, можуть включати обов`язок встановлювати та застосовувати на практиці відповідне законодавство, що дозволяє захистити проти насильницьких актів з боку фізичних осіб (§65).

У своєму рішенні Європейський суд визнав порушення статті 8 Європейської конвенції, зокрема невиконання Болгарією своїх позитивних зобов`язань щодо забезпечення поваги до приватного та сімейного життя заявників. Зокрема, Суд вважав, що право на повагу до приватного та сімейного життя заявників було порушено через нездатність суду своєчасно вирішити питання визначення тимчасового місця проживання дитини, що в свою чергу вплинуло на життя та благополуччя заявника С. та недостатність та неефективність заходів, які були застосовані у відповідь на поведінку колишнього чоловіка заявниці ОСОБА_5 . Суд також підкреслив, що ставлення до проблеми домашнього насильства як до «приватної справи» несумісне з обов`язком держави захищати сімейне життя громадян і заявників зокрема.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок про те, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, зібраним у справі доказам дав належну правову оцінку та прийшов до правильного висновку про необхідність часткового задоволення заяви.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права й не може бути скасованим з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на, що наданий час з 03.02.2022р. по 02.02.2023 р. він працевлаштований за кордоном, тому не спілкується із заявницею та дитиною, не є підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановлення судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту виготовлення повної постанови.

Повна постанова виготовлена 14 вересня 2022р.

Головуючий

Судді: