ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/8234/21

Провадження № 22-ц/4820/949/22

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Філіпчук О.В.

за участю:позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/8234/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Хмельницької міської ради, про визначення місця проживання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 квітня 2022 року (суддя Чевилюк З.А.).

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представника учасника справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Хмельницької міської ради, про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позову зазначає, що він та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 серпня 1998 року. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18.05.2016 у справі №686/5637/16 шлюб розірвано.

Зазначає, що від шлюбу є донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначає, що в період з 2014 року по 2019 рік він з сім`єю проживав в квартирі АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить його матері ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 його батько ОСОБА_6 подарував йому квартиру АДРЕСА_2 , і з цього часу він з донькою ОСОБА_4 періодично проживали у цій квартирі.

Але через непорозуміння з відповідачем, постійні скандали, вчинення психологічного насильства над дитиною, на початку 2020 року він разом з донькою на її прохання переїхали на постійне проживання з речами на квартиру АДРЕСА_2 .

Також вказує, що відповідач не заперечувала проти його переїзду з донькою, оскільки вона працевлаштована та зайнята протягом дня, а він пенсіонер, перебуває вдома, а тому спроможний та має час займатися дитиною цілий день.

Зазначає, що намагався зареєструвати місце проживання доньки за місцем своєї реєстрації, але через відмову матері ОСОБА_3 надати письмову згоду на такі дії, вчинити цього не зміг.

На початку 2020 року змушений був забрати доньку на постійне місце проживання у квартиру АДРЕСА_2 , щоб захистити законні права малолітньої дитини.

Посилається на те, що після переїзду відповідач фактично перестала цікавитись дитиною, приймати участь у вихованні доньки, турбуватись про неї. Спілкування обмежувалось разовими зустрічами один раз на тиждень після уроків протягом декількох хвилин. Фактичні зустрічі між Євою та матір`ю іноді супроводжувались суперечками.

Вказує, що він турбується про доньку, несе витрати щодо повсякденного її утримання, займається при потребі її лікуванням, позашкільним розвитком, він характеризується позитивно, до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався, має постійний дохід у виді пенсії.

Звертаючись до суду, позивач просив визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 квітня 2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального права. Вказує, що суд, відмовивши у задоволенні позовних вимог та посилаючись на штучність позову, а також на те, що відмова відповідача надати згоду на реєстрацію дитини не порушує законні права позивача, належним чином не обґрунтував у чому полягає штучність позовних вимог, яке відношення до справи має майновий інтерес щодо квартири АДРЕСА_1 . Зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд послався на положення ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», однак даний закон носить загальний декларативний характер, у той час як існує спеціальний закон, який регламентує порядок реєстрації громадян. Вважає, що застосований судом вказаний вище закон не регулює дані правовідносини, оскільки в ньому прямо зазначено, що вільний вибір місця проживання обмежується щодо осіб, які не досягли 14-річного віку. Крім того, посилається на те, що відмова в задоволенні позову порушує права позивача як батька, з яким проживає дитина, передбачені ч. 5 ст. 157 СК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що позивача цікавлять не інтереси доньки, а її місце реєстрації, цей спір щодо визначення місця проживання дитини впливає на вирішення майнового спору. Посилається на те, що позивач є особою з інвалідністю, відповідно має проблеми зі здоров`ям, а тому дитині краще при таких обставинах проживати з матір`ю. Позивач не довів, що відповідач чинить сварки, психологічний тиск над дитиною.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив зі штучності спору даного спору, метою якого не є захист інтересів дитини, а майновий інтерес, недоведеність порушення прав позивача чи малолітньої ОСОБА_7 , визначення місця проживання дитини ОСОБА_7 за місце реєстрації батька є результатом домовленості сторін, позивач не позбавлений можливості звернутись до суду з відповідним належним позовом за захистом своїх прав та інтересів неповнолітньої дитини в установленому законом порядку у передбачений законом спосіб.

Однак, з такими висновками суду погодитися не можна з таких підстав.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.08.1998 року, який розірвано рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 18.05.2016 справа №686/5637/16-ц (а.с.16).

У період шлюбу у сторін народились дві доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

Позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 та за вказаного адресою зареєстроване місце проживання останнього (а.с. 10, 30).

В свою, чергу зареєстрованим в установленому законом порядку місцем проживання відповідача ОСОБА_3 є квартира АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстрована і малолітня ОСОБА_9 (а.с. 14, 127-128).

Згідно з довідкою Хмельницького ліцею №17 №01-41/07 від 10.01.2020, ОСОБА_4 навчається у Хмельницькому ліцеї №17 з 01.06.2018, участь у вихованні та навчанні дитини беруть і мати ОСОБА_3 і батько ОСОБА_1 , батьки постійно відвідують виховні заходи, які проводяться у класі, беруть участь у роботі батьківських зборів, цікавляться досягненнями ОСОБА_10 у навчанні, постійно консультуються з учителями-предметниками (а.с. 28).

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 26.07.2021№2407/01-31 №81/01-31, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 (а.с. т. 95-97).

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 СК України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частина друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до частин другої, восьмої, дев`ятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

За змістом статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року, далі - Конвенція) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно із статтею 19 Конвенції держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв`язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до статті 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Згідно зі статтею 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції, згідно з якими держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки й приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

У вітчизняному законодавстві теж закріплено відповідні положення щодо забезпечення прав дитини на власну думку.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

З урахуванням зазначених норм права, апеляційним судом в судовому засіданні була заслухана думка доньки сторін у справі малолітньої ОСОБА_7 , та остання пояснила, що бажає проживати з батьком, який про неї піклується.

Апеляційний суд виходить з того, що вказані інтереси малолітньої ОСОБА_11 превалюють над іншими обставинами у справі.

Беручи до уваги обставини цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 , та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, колегія суддів вважає за необхідне визначити місце проживання дитини сторін у цій справі ОСОБА_7 з батьком, оскільки зазначене буде відповідати якнайкращим її інтересам, сприятиме її повноцінному вихованню та розвитку.

Слід врахувати, що матір ОСОБА_3 , яка відіграє важливу роль житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким вона буде проживати.

Крім того, колегія суддів зауважує, що суд у даній справі не вирішує питання про розлучення матері з дитиною, оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не може бути обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини.

Більше того, виходячи з положень статтей 157, 181 СК України, той з батьків, хто проживає окремо, зобов`язаний так само брати учать у вихованні та утриманні дитини, як і той, хто проживає з дітьми, останній до того ж не має права перешкоджати у такому спілкуванні. А отже, при визначенні місця проживання доньки з батьком мати не позбавляється можливості спілкування з дитиною та участі у її вихованні та утриманні.

З урахуванням викладеного вище, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_7 з батьком підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Безпідставними є доводи відповідачки в тій частині, що вказаний позов є штучним, існує виключно майновий інтерес позивача щодо квартири, де проживає відповідачка, оскільки норми цивільного процесуального законодавства не містять критеріїв визначення штучного позову, а однозначно встановити, що позов є штучним суд не може виключно на підставі внутрішнього переконання та позиції відповідача, навіть з посиланням на спір щодо її виселення.

Не можуть бути прийняті до уваги і доводи відповідача ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу про те, що позивач є особою з інвалідністю, відповідно має проблеми зі здоров`ям, як підставу для відмови в позові про визначення місця проживання доньки з батьком, оскільки відповідачем не надано суду належних доказів того, що ОСОБА_1 за станом його здоров`я не може займатись вихованням та піклуванням дитини.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не заслуговують на увагу посилання у відзиві на апеляційну скаргу на положення статті 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, яка не є міжнародним договором (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та задоволення позовних вимог, з урахуванням положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_3 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2270 грн (908+908?150%).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 квітня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з батьком ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави 2270 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай