Справа № 307/3092/22
Провадження № 2/307/622/22
ТЯЧІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
Закарпатської області
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28 вересня 2022 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі головуючого судді Ніточко В.В., з участю секретаря судового засідання Голубки Н.І., позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тячів Закарпатської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Тячівської міської ради Тячівського району Закарпатської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,-

В С Т А Н О В И В :

І. Виклад позиції сторін.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Тячівської міської ради Тячівського району Закарпатської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей.

Позовні вимоги мотивує тим, що 26 березня 2009 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Подружнє життя між ними не склалося, оскільки через відсутність взаєморозуміння у відносинах та втрати почуття любові один до одного, вони перестали проживати однією сім`єю. На даний час їх шлюб носить формальний характер. Відповідач залишив обов`язки щодо піклування за дітьми за нею, а тому вважає, що має бути визначене місце проживання дітей, а саме, сина ОСОБА_4 з відповідачем, а сина ОСОБА_5 з нею.

Просить шлюб між нею та відповідачем розірвати та визначити місце проживання дітей: сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею, в АДРЕСА_1 , а сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з відповідачем, в АДРЕСА_2 .

Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, дала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги про розірвання шлюбу визнав, а проти визначення місця проживання заперечив, оскільки вважає, що діти повинні проживати з ним.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 серпня 2022 року справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей прийнято до розгляду та відкрито провадження у ній.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 серпня 2022 року у даній справі за клопотанням позивача залучено до участі в справі в якості третьої особи орган опіки та піклування Тячівської міської ради Тячівського району Закарпатської області та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 2022 року у даній справі закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду по суті.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 сторони 26 березня 2009 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Тячівського районного управління юстиції, актовий запис № 57 (а.с. 4).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , а згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , і їх батьками зазначені сторони по справі (а.с. 5-6).

Із висновку органу опіки та піклування Тячівської міської ради Тячівського району Закарпатської області від 12 вересня 2022 року відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають окремо, між ними склалися неприязні відносини, і виникають конфлікти щодо виховання дітей, а саме щодо їх місця проживання, і останній рекомендує визначити місце проживання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 , а сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_2 (а.с.32-36).

V. Оцінка Суду.

Згідно із частиною першою статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до статті 51 Конституції України, частини першої статті 24 СК шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається.

Частиною другою статті 112 СК передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як вбачається з матеріалів справи, спільне подружнє життя у сторін не склалося, вони припинили шлюбні стосунки і поновлювати їх не мають наміру, примирення і збереження сім`ї є неможливим.

На момент розгляду справи позивач та відповідач проживають окремо, спільного господарства не ведуть, мають різні бюджети та фактично припинили шлюбні відносини.

Перешкод для пред`явлення позову про розірвання шлюбу судом не встановлено.

За таких обставин, враховуючи фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, беручи до уваги інші обставини життя подружжя, суд вважає, що збереження шлюбу є неможливим, суперечить інтересам одного з них, а тому вважає достатні підстави для його розірвання.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно ст. 141 CK України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними вирішується судом.При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Згідно зі ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Так, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі "М. С. проти України" (рішення від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13) вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09).

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Як встановлено в судовому засіданні, на час розгляду справи в суді неповнолітні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають з позивачем та відповідачем, відповідно .

При цьому, позивач і відповідач забезпечені належними умовами для проживання і здатні створити комфортні умови для проживання і виховання дітей.

Жодних доказів, які б достовірно стверджували, що якась з сторін неналежно виконувала свої батьківські обов`язки чи ухилялася від їх виконання в судовому засіданні не наведено.

У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Крім того, згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Зазначені вище положення закону повинні бути застосовані у кожній конкретній справі, виходячи з її обставин та інтересів дітей.

Оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд, при вирішенні спору щодо місця проживання дитини, бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, їх вік, стан здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи на підставі наявних доказів даний спір між батьком та матір`ю щодо місця проживання малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яким на даний час виповнилося 11 та 6 років відповідно, суд бере до уваги висновок органу опіки та піклування, та вважає, що є всі наявні правові підстави для визначення місця проживання малолітніх дітей, а саме, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 , в АДРЕСА_1 , а сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ОСОБА_2 , в АДРЕСА_2 , оскільки це відповідає інтересам дітей.

Разом з тим, суд зауважує, що мати та батько дітей не обмежені у своєму праві на спілкування з дітьми, турботу відносно них та участь у їх вихованні, і можуть реалізувати свої права шляхом домовленості один з одним щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч. 1, та ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в користь позивача понесені ним судові витрати - судовий збір в розмірі 992 гривні 40 копійок та стягнути з відповідача в користь держави на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України 992 гривні 40 копійок судового збору.

На підставі викладеного, ст.ст. 24, 105, 110, 112-114, 150, 141, 160-161 Сімейного кодексу України, керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 18, 133, 141, 142,206, 258-259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який був зареєстрований 26 березня 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Тячівського районного управління юстиції, актовий запис № 57.

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в АДРЕСА_1 .

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин

Позивач: ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 .

Третя особа: орган опіки та піклування Тячівської міської ради Тячівського району Закарпатської області, юридична адреса: 90500, Закарпатська область, Тячівський район, м. Тячів, вул. Шевченка, 2, ідентифікаційний код юридичної особи - 26526460.

Повний текст рішення виготовлено 28 вересня 2022 року.

Суддя В.В.Ніточко