Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
Справа № 279/183/21
Провадження № 2/279/40/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2022 року

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Коваленко В.П.

секретаря Петрук О.І.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу № 279/183/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , про визнання договору позики недійсним , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 14 січня 2021 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідачки на її користь 105000 гривень за договором позики та судові витрати. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що вона надала борг відповідачці на місяць, які добровільно вона не повертає.

ОСОБА_2 звернулася до суду 12 березня 2021 року із зустрічним позовом до ОСОБА_4 , в якому просила визнати недійсним договір позики на суму 105000 гривень та стягнути судові витрати та витрати на професійну допомогу. Свої вимоги обгрунтовує тим, що угода носила фіктивний характер, між сторонами були фактично робочі стосунки, розписка написана в приміщенні магазину в кінці робочого дня, після проведення ревізії та виявлення недостачі, під впливом психологічного тиску.

Ухвалою від 01 грудня 2021 року вказані позови об"єднані в одне провадження та призначено до розгляду в загальному порядку.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав викладені в позові вимоги, просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 позовних вимог не визнали, ствердили, що розписка була написана під тиском , фактично кошти не передавались, вказаний договір позики є недійсним, просила відмовити в задоволенні та задовольнити зустрічний позов.

Перевіривши матеріали справи, вислухавши сторін та свідків, суд приходить до наступного.

Відповідно до частини першої ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга ст.1047 ЦК України).

Згідно з абзацом першим частини першої ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленій у справі № 6-50цс16 від 24.02.2016, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За положеннями цивільного законодавства, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16З (провадження №№ 14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Тобто, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Не можуть бути підставами для відмови в позові посилання відповідачки ОСОБА_2 на те, що не могло бути відповідної суми коштів в момент укладення договору позики у ОСОБА_4 , так як її доходи не дозволяли заощадити відповідну суму грошей, а також на те, що позичальник не взмозі була розрахуватися за позикою, що нібито свідчить про те, що оспорюваний правочин не був спрямований на настання реальних наслідків.

Цивільне законодавство не вимагає доведення позикодавцем факту наявності в нього коштів, достатніх для надання їх у позику, а згідно з статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За положеннями частин першої, другої та третьої ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредитору борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернутим його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що у матеріалах справи міститься оригінал розписки, який наданий позивачкою (а.с.15) , із змісту якого вбачається, що 17 листопада 2020 року ОСОБА_2 надала цю розписку в тому, що 17 листопада 2020 року вона взяла у борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 105 тисяч гривень ,які зобов`язалася повернути в повному обсязі протягом місяця. Також у розписці зазначено, що за несвоєчасне повернення грошей ОСОБА_2 зобов"язується оплатити один відсоток від суми боргу.

Знаходження оригіналу розписки у позивача є підтвердження того, що строк виконання зобов`язання сплинув (слід було повернути кошти до 17 грудня 2020 року), а відповідач позичену ним суму позивачу не повернула, чим взяті на себе зобов`язання не виконала.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16 (провадження № 14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним, ОСОБА_2 посилалась на те, що фактично коштів не отримувала, складення розписки від 17 листопада 2020 року відбувалося внаслідок застосування психологічного, психічного насильства. Стверджує, що у даному випадку мали місце трудові відносини , оскільки вона працювала в магазині, виникла заборгованість , а тому написала розписку під диктовку ОСОБА_4 , внаслідок погрози фізичною розправою .

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Обов`язок доказування зазначених обставин покладено на особу, яка оспорює договір, при цьому докази повинні бути належними та допустимими, як того вимагають положення статей 77 і 78 ЦПК України, з урахуванням того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Узгодження сторонами істотних умов договору позики, факт отримання грошових коштів ОСОБА_2 підтверджується змістом розписки, яка складена нею власноручно. Натомість , ОСОБА_2 не довела застосування до неї психологічного впливу під час складання розписки.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 очевидцями складання розписки не були, про її навність стало відомо після звернення ОСОБА_4 до суду з позовом про стягнення боргу. Після укладання розписки, ОСОБА_2 не зверталась до правоохоронних органів з питанням про порушення її законних прав та інтересів ОСОБА_4 , із зустрічним позовом звернулась до суду лише після отримання позову про стягнення боргу.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не довела існування між нею та відповідачем за зустрічним

позовом ОСОБА_4 інших, ніж визначені у розписці, правовідносин, зокрема перебування сторін у трудових відносинах . Всі істотні умови дотримані під час його укладання, а позивачем не доведено факт фізичного чи психологічного тиску на неї під час написання розписки від 17 листопада 2020 року, а також не доведено факт неотримання грошових коштів в розмірі 105000 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 263-268 ЦПК України , ст. ст.526, 1046,1047 ЦК України , суд -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_1 , РНКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканки АДРЕСА_2 , РНКПП НОМЕР_2 , 105000 (сто п"ять ) тисяч гривень боргу за договором позики, а також судові витрати в сумі 1050 (одна тисяча) п"ятдесят гривень .

В задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , про визнання договору позики недійсним , відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 26.09.2022

Суддя Коваленко В. П.