№ 932/6311/21
провадження 2/201/742/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації дійсної ринкової вартості Ѕ частини у спільному майні подружжя та стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами, інфляційних втрат, судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 09 серпня 2021 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації дійсної ринкової вартості Ѕ частини у спільному майні подружжя та стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами, інфляційних втрат, судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві і з представником в судовому засіданні посилаються на те, що він, ОСОБА_1 , перебував у шлюбі із ОСОБА_2 , зареєстрованим 22 грудня 1990 року Кіровським районним відділом ЗАГС у м. Дніпропетровську, про що здійснено актовий запис №1110. 01 квітня 1991 року позивачем за договором купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі 01 квітня 1991року за № І -1189, було набуто виплачену кооперативну трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 (раніше Дніпропетровськ). З причин того, що вже у той час він був підприємцем і зазвичай займався «фарцовкой», що було забороненим законом бізнесом, титульним власником у договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 зареєстрованого у реєстрі 01 квітня 1991 року за № І -1189, було зазначено колишню дружину відповідачку ОСОБА_2 .

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Зазначене вказує на презумпцію спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ. Таким чином, трикімнатна квартира АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 (раніше Дніпропетровськ) набута позивачем ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі 01 квітня 1991 року за № І -1189 за час зареєстрованого шлюбу із відповідачкою ОСОБА_2 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і, враховуючи конкретні обставини даної справи, частки подружжя у спільному майні є рівними, унаслідок чого квартира АДРЕСА_3 підлягає поділу між подружжям у рівних частках по 1/2 частині кожному.

З приводу здійснення поділу, стягнення грошової компенсації у розмірі вартості 1/2 частини у квартирі АДРЕСА_3 , яка є спільним майном подружжя.

У 1996 року подружні відносини стали погіршуватися, позивач пішов з сім`ї, і відповідно припинив мешкати у набутій ним квартирі АДРЕСА_3 , де проживали із відповідачкою ОСОБА_2 .. З лютого 1997 року сторони остаточно припинили сімейно - шлюбні відносини, не проживали разом та не вели спільного господарства, що було встановлено рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2001 року по цивільній справі № 2-690/2001 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Після укладання другого шлюбу позивач змінив місця проживання, переїхав проживати на постійне проживання в місто Алушта.

Починаючи з вересня 2001 року відповідачка ОСОБА_2 зверталася до різних районних судів міста Дніпро з позовом про поділ майна подружжя, при цьому неодноразово уточнюючи обсяг майна та змінюючи позовні вимоги.

У листопаді 2018 року позивач дізнався, що Кіровським районним судом м. Дніпропетровська по цивільній справі №2-10/11 про поділ майна 03 травня 2012 року ухвалено заочне рішенням щодо певного майна, одночасно яким, встановлено юридичний факт про таке: «Суд дійшов висновку, що підлягає поділу в рівних частках квартира АДРЕСА_4 в набуту за сумісні кошти в період шлюбу за договором купівлі-продажу від 01 березня 1991 року», про що зазначено у мотивувальній частині заочного рішення. Разом із цим, на виконання ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, висновком експертного дослідження ДНІДСЕ від 10 червня 2008 року № 1309/1310 встановлено ринкову вартість квартири АДРЕСА_3 у сумі - 396236 гривень, що за курсом валют НБУ на день ухвалення заочного рішення про поділ майна подружжя - 03 травня 2012 року за 1 (один) долар США 7.9899 грн. було еквівалентно 49 592 доларів США, яку відповідачка у встановленому процесуальним законом порядку не оскаржувала, тобто прийняв остаточно визначену вартість.

В подальшому позивач звернувся до відповідачки ОСОБА_2 з метою реального поділу спільної квартири АДРЕСА_3 . Однак, з`ясувалось, що колишня дружина розпорядилася спільним майном без його відома та згоди, здійснила державну реєстрацію права власності за собою як одноособовим власником, отримала 04 вересня 2014 року свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_4 (раніше Дніпропетровськ) і таємно відчужила, за договором купівлі - продажу квартири від 15 вересня 2014 року, посвідченого - приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., реєстровий № 2386, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, зокрема, Інформаційної довідки № 234312582 від 26 листопада 2020 року. При цьому відповідач ОСОБА_2 , при укладанні правочину подала власноруч підписану, нотаріально посвідчену, заяву про те, що квартира АДРЕСА_3 належить їй на праві особистої власності, оскільки на момент її придбання, в шлюбі та/або фактичних шлюбних відносинах вона не перебувала, тобто зазначила відомості, які не відповідають дійсності, чим ввела в оману покупця квартири й приватного нотаріуса ОСОБА_3 ..

Отже, дії відповідачки ОСОБА_2 вказують, що вона діяла недобросовісно, свідомо бажала завдати позивачу ОСОБА_1 матеріального збитку (шкоди) порушуючи право позивача власності на 1/2 частину у спільному майні подружжя.

Враховуючи конкретні обставини даної справи, справедливою сатисфакцією з відповідачки ОСОБА_2 на позивача ОСОБА_1 користь підлягає стягненню відшкодування вартості 1/2 частки спільної квартири, що відповідає оціночній ринковій вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_4 (раніше Дніпропетровськ), встановлену у е-Довідці з унікальним номером 201-03580160 від 27 січня 2022 року.

27 січня 2022 року приватним нотаріусом ДМНО Шульдіною Т.В. за замовленням позивача, з єдиної бази даних звітів про оцінку, яку введено в експлуатацію у відповідності до наказу Фонду державного майна України від 25 червня 2021 року № 1097, сформовано електронну Довідку з унікальним номером 201-20220127- про оціночну вартість об`єкта нерухомості квартири за адресою : АДРЕСА_2 (раніше Дніпропетровськ) загальної площі 53.6 кв. м., площа житлових приміщень 38,5 кв. м. рік введення в експлуатацію будинку 1964.

Згідно е-Довідки від 27 січня 2022 року, оціночна вартість квартири АДРЕСА_3 за розміром частки, що оцінюються 53.60 кв. м. становить 1 328 286,00 (один мільйон триста двадцять вісім тисяч двісті вісімдесят шість) грн. 00 коп., відтак половина суми становить 664 143 (шістсот шістдесят чотири тисячі сто сорок три) грн. 00 коп. із розрахунку (1 328 286.00 : 2), що за курсом валют НБУ на день формування електронної Довідки 27 січня 2022 року за 1 (один) долар США 28.3236 грн. із розрахунку (664 143.00:28.3236 грн.) відповідає сумі - 23448 (двадцять три тисячі чотириста сорок вісім )доларів США.

Наслідком запровадження воєнного стану став різкий стрибок курсу долара США. У зв`язку із девальвацією національної валюти - гривні, виникла необхідність фактично зафіксувати в доларах США розмір зобов`язання що підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_2 на позивача ОСОБА_1 користь з відшкодування вартості 1/2 частки спільної квартири що відповідає сумі - 23448 (двадцять три тисячі чотириста сорок вісім) доларів США, із розрахунку (664 143.00:28.3236 грн.) за курсом валют НБУ на день формування електронної Довідки 27 січня 2022 року за 1 (один) долар США 28.3236 грн..

З приводу стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами у розмірі З % річних та інфляційні втрати.

15 вересня 2014 року, відповідача ОСОБА_2 свідомо бажаючи завдати позивачу ОСОБА_1 матеріального збитку (шкоди), порушуючи його право власності на 1/2 частину у квартирі АДРЕСА_3 шляхом незаконного розпорядження спільним майном, 15 вересня 2014 року вчинила правочин з укладання договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_3 , отримала грошові кошти за неналежну їй 1/2 частку у квартирі АДРЕСА_3 , внаслідок чого, у відповідачки ОСОБА_2 виникло перед позивачем ОСОБА_1 боргове зобов`язання по сплаті вартості 1/2 частки у спільній квартирі АДРЕСА_3 в розмірі - 664 143 (шістсот шістдесят чотири тисячі сто сорок три) грн. 00 коп.. Отримані грошові кошти у день незаконного розпорядження спільним майном позивачу ОСОБА_1 не повернула, та продовжує неправомірно і безпідставно користуватися чужими грошовими коштами на протязі восьми років.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 неправомірно заволоділа грошовими коштами які належать позивачу ОСОБА_1 у розмірі вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 в сумі - 664 143 (шістсот шістдесят чотири тисячі сто сорок три) грн. 00 коп., і на протязі тривалого часу (вісім років) продовжує безпідставно користуватися його грошовими коштами, які станом на 2022 рік значно знецінилися, як цього вимагає ч. 2 ст. 1214 ЦК України, відповідачка ОСОБА_4 зобов`язана сплатити позивачу ОСОБА_1 відсотки за користування чужими грошовими коштами у розмірі 3% річних та інфляційні втрати починаючи з 15 вересня 2014 року що є датою початку боргового періоду прострочення грошового зобов`язання у дані справі.

Кількість днів боргового періоду протягом якого відповідач - ОСОБА_2 безпідставно користувалась чужими грошовими коштами, становить 2704 дня (з 15 вересня 2014 року по 08 лютого 2022 року). Загальна заборгованість складає: 664 143 (сума боргу) + 1 109 688.95 (інфляційне збільшення) + 147 494.33 (штрафні санкції) = 1 921 326.28 грн., що розраховано за наведеним позивачем розрахунком.

Таким чином, у порядку поділу спільного майна подружжя на користь позивача ОСОБА_1 з відповідачки ОСОБА_2 підлягає стягненню: відшкодування вартості 1/2 частки спільного майна подружжя, квартири АДРЕСА_3 у розмірі - 664 143 (шістсот шістдесят чотири тисячі сто сорок три) грн. 00 коп., що еквівалентно 23448 (двадцять три тисячі чотириста сорок вісім) доларів США, і, відповідає дійсній оціночній вартості встановлену у е-Довідці з унікальним номером 201-03580160 від 27 січня 2022 року; інфляційних втрат у сумі 1 109 688.95 (один мільйон сто дев`ять тисяч шістсот вісімдесят вісім) грн. 00 коп.; відсотків за користування чужими грошовими коштами у розмірі 3 % річних у сумі - 147 494.33 (сто сорок сім тисяч чотириста дев`яносто чотири) грн. ЗЗ коп.., що разом складає грошову суму 664 143 (шістсот шістдесят чотири тисячі сто сорок три) грн. 00 коп., що еквівалентно 23448 (двадцять три тисячі чотириста сорок вісім) доларів США основного зобов`язання та суму 1 257 183,28 гри. (один мільйон двісті п`ятдесят сім тисяч сто вісімдесят три ) грн. 28 коп. нарахованих відсотків за неправомірне користування чужими грошовими коштами з прострочення виконання грошового зобов`язання і інфляційні втрати за період з 15 вересня 2014 року до 08 лютого 2022 року.

Незважаючи на те, що титульним власником вищезазначеного об`єкта нерухомості є відповідачка, позивач вважає, що зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу в порядку, передбаченому ст. 69-70 Сімейного кодексу України. З огляду на викладене, позивач та відповідачка, як співвласники зазначеної квартири, що належить їм на праві спільної сумісної власності, мають рівні права на майно, набуте за час шлюбу та право на поділ цього майна у рівних частках. В добровільному порядку домовитися про поділ вказаного спільного майна відповідачка відмовляється, що свідчить про наявність між ними спору, а тому позивач має право на поділ спільного майна в судовому порядку. Таким чином, враховуючи, що спірні квартири були набуті ними у період шлюбу, то вони є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, позивач вважає, що єдиним правильним способом поділу майна буде стягнення грошової компенсації та грошових коштів. Такий варіант поділу майна подружжя відповідає інтересам кожного з подружжя та дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, при цьому, у разі ухвалення судового рішення, у кожного з них у власності буде окремий самостійний об`єкт нерухомості без втрати цільового призначення. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує.

Позивач вважає невизначеність з цією квартирою протиправною, оскільки квартира спільна, порушені його права та закон, так як він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернувся до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток власності і на нього, але отримав відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просив фактично: 1) визнати трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 АДРЕСА_2 (раніше Дніпропетровськ) набуту у період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільним сумісним майном подружжя та здійснити поділ, шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за відчужену без відома та згоди 1/2 частку у квартирі АДРЕСА_4 (раніше Дніпропетровськ) у розмірі - 664 143 (шістсот шістдесят чотири тисячі сто сорок три) грн. 00 коп., що еквівалентно 23448 (двадцять три тисячі чотириста сорок вісім) доларів США, і відповідає дійсній оціночній вартості встановлену у е-Довідці з унікальним номером 201-03580160 від 27 січня 2022 року, 2) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсотки за користування чужими грошовими коштами у період з 15 вересня 2014 року по 08 лютого 2022 року, безпідставно набутих за відчужену без відома та згоди 1/2 частку у спільному нерухомому майні - квартирі АДРЕСА_4 (раніше Дніпропетровськ) у розмірі 3-х (трьох) % річних що складає суму - 147 494 (сто сорок сім тисяч чотириста дев`яносто чотири) грн. 33 коп. та 3) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з 15 вересня 2014 року по 08 лютого 2022 року за прострочення грошового зобов`язання з повернення грошових коштів за період з 15 вересня 2014 року по 08 лютого 2022 року, безпідставно набутих за відчужену без відома та згоди 1/2 частку у спільному нерухомому майні - квартирі АДРЕСА_4 (раніше Дніпропетровськ) у розмірі - 1 109 688 (один мільйон сто дев`ять тисяч шістсот вісімдесят вісім) грн. 95 коп., а також стягнути з відповідачки на користь позивача суму судових витрат по справі, що складаються із судового збору та вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, задовольнивши його уточний позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 з представником в судовому засіданні та в письмовому зверненні до суду позовні вимоги не визнала, надавши відзив на позов, не погодилися з позовом бувшого чоловіка та викладеними в ньому обставинами, заперечувала проти вимог та запропонованого варіанту розподілу майна: спірна квартира не була спільною з позивачем, договори укладала відповідно до закону, порушень не допускала, а тому вважала за можливе врахувати її позицію і в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, з`ясувавши їх позицію, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні з пояснень сторін та наданих ними письмових доказів з`ясовано, що позивач ОСОБА_1 перебував у шлюбі із ОСОБА_2 , зареєстрованому 22 грудня 1990 року Кіровським районним відділом ЗАГС у м. Дніпропетровську, про що здійснено актовий запис № 1110.

01 квітня 1991 року позивачем, як він стверджує, за договором купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі 01 квітня 1991року за № І -1189, було набуто виплачену кооперативну трикімнатну квартиру АДРЕСА_6 , рік введення в експлуатацію будинку АДРЕСА_7 (раніше Дніпропетровськ). З причин того, що вже у той час він був підприємцем і зазвичай займався «фарцовкой», що було забороненим законом бізнесом, титульним власником у договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 зареєстрованого у реєстрі 01 квітня 1991 року за № І -1189 було зазначено колишню дружину відповідачку ОСОБА_2 .

Згідно з частиною третьою статті З ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 розділу УІІ «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, які виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. До 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України, тобто одна частина правовідношень регулюється старим законом (КпШС), а друга - новим (СК України).

Відповідно до статті 22 КпШС, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У статті 23 КпШС визначено, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

Згідно ст. 16 Закону України «Про власність», майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Конструкція зазначених норм свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю та частки чоловіка і дружини є рівними.

Отже, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Зазначені вище норми права, вказують на презумпцію спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ. Таким чином, як стверджує позивач, трикімнатна квартира АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 (раніше Дніпропетровськ) набута позивачем ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі 01 квітня 1991 року за № І -1189 за час зареєстрованого шлюбу із відповідачкою ОСОБА_2 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і, враховуючи конкретні обставини даної справи, на думку позивача, частки подружжя у спільному майні є рівними, внаслідок чого квартира АДРЕСА_3 підлягає поділу між подружжям у рівних частках по 1/2 частині кожному.

З приводу здійснення поділу, стягнення грошової компенсації у розмірі вартості 1/2 частини у квартирі АДРЕСА_3 , яка є спільним майном подружжя. У 1996 року подружні відносини стали погіршуватися, позивач пішов з сім`ї, і відповідно припинив мешкати у набутій ним квартирі АДРЕСА_3 , де проживали із відповідачкою ОСОБА_2 .. Як стверджує позивач, з лютого 1997 року сторони остаточно припинили сімейно - шлюбні відносини, не проживали разом та не вели спільного господарства, що було встановлено рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2001 року по цивільній справі № 2-690/2001 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. 03 липня 2003 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська було змінено. Апеляційний суд Дніпропетровської області, в частині часу фактичного припинення шлюбних відносин між колишнім подружжям встановив - січень 2001 року. 01 квітня 2004 року Верховний суд України залишив в силі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська про розірвання шлюбу, яким встановлено час припинення шлюбних відносин місяць лютий 1997 року, одночасно роз`яснив, що 22 листопада 2002 року ОСОБА_1 взяв новий шлюб, від якого народилася дитина ІНФОРМАЦІЯ_1 , що є незаперечним доказом того що сім`я сторін розпалася. Після укладання другого шлюбу позивач змінив місця проживання, переїхав проживати на постійне проживання в місто Алушти.

Починаючи з вересня 2001 року відповідачка ОСОБА_2 зверталася до різних районних судів міста Дніпро з позовом про поділ майна подружжя, при цьому неодноразово уточнюючи обсяг майна та змінюючи позовні вимоги.

Так, у листопаді 2018 року позивач дізнався, що Кіровським районним судом м. Дніпропетровська по цивільній справі № 2-10/11 про поділ майна 03 травня 2012 року ухвалено заочне рішенням щодо певного майна, одночасно яким, встановлено юридичний факт про таке: «Суд дійшов висновку, що підлягає поділу в рівних частках квартира АДРЕСА_4 в набуту за сумісні кошти в період шлюбу за договором купівлі-продажу від 01 березня 1991 року», про що зазначено у мотивувальній частині заочного рішення. Разом із цим, на виконання ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, висновком експертного дослідження ДНІДСЕ від 10 червня 2008 року № 1309/1310 встановлено ринкову вартість квартири АДРЕСА_3 у сумі - 396236 гривень, що за курсом валют НБУ на день ухвалення заочного рішення про поділ майна подружжя - 03 травня 2012 року за 1 (один) долар США 7.9899 грн. було еквівалентно 49 592 доларів США, яку відповідачка у встановленому процесуальним законом порядку не оскаржувала, тобто прийняв остаточно визначену вартість.

В подальшому позивач звернувся до відповідачки ОСОБА_2 з метою реального поділу спільної квартири АДРЕСА_3 . Однак, з`ясувалось, що колишня дружина розпорядилася спільним майном без його відома та згоди. Здійснила державну реєстрацію права власності за собою як одноособовим власником, отримала 04 вересня 2014 року свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_4 (раніше Дніпропетровськ) і таємно відчужила, за договором купівлі - продажу квартири від 15 вересня 2014 року, посвідченого - приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., реєстровий № 2386, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, зокрема, Інформаційної довідки № 234312582 від 26 листопада 2020 року. При цьому відповідач ОСОБА_2 , при укладанні правочину подала власноруч підписану, нотаріально посвідчену, заяву про те, що квартира АДРЕСА_3 належить їй на праві особистої власності, оскільки на момент її придбання, в шлюбі та/або фактичних шлюбних відносинах вона не перебувала, тобто зазначила відомості, які, на думку позивача, не відповідають дійсності, чим ввела в оману покупця квартири й приватного нотаріуса ОСОБА_3 ..

Отже, на думку позивача, дії відповідачки ОСОБА_2 вказують, що вона діяла недобросовісно та свідомо бажала завдати позивачу ОСОБА_1 матеріального збитку (шкоди) порушуючи право позивача власності на 1/2 частину у спільному майні подружжя.

Відповідно статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно положення частини другої статті 13 Цивільного Кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Пунктом 6 статті З ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно положення статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно положень частин першої, третьої статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договору стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути надана письмово.

Відповідно до частин 1, 2 статті 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного Кодексу України .

Положенням частини 1 статті 67 СК України унормовано, дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Враховуючи конкретні обставини даної справи, на думку позивача, справедливою сатисфакцією з відповідачки ОСОБА_2 на позивача ОСОБА_1 користь, підлягає стягненню відшкодування вартості 1/2 частки спільної квартири, що відповідає оціночній ринковій вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_4 (раніше Дніпропетровськ), встановлену у е-Довідці з унікальним номером 201-03580160 від 27 січня 2022 року.

27 січня 2022 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Т.В. за замовленням позивача з єдиної бази даних звітів про оцінку, яку введено в експлуатацію у відповідності до наказу Фонду державного майна України від 25 червня 2021 року № 1097, сформовано електронну Довідку з унікальним номером 201-20220127- про оціночну вартість об`єкта нерухомості квартири за адресою : АДРЕСА_2 (раніше Дніпропетровськ) загальної площі 53.6 кв. м., площа житлових приміщень 38,5 кв. м. рік введення в експлуатацію будинку 1964.

Згідно е-Довідки від 27 січня 2022 року, оціночна вартість квартири АДРЕСА_3 за розміром частки, що оцінюються 53.60 кв. м. становить 1 328 286,00 (один мільйон триста двадцять вісім тисяч двісті вісімдесят шість) грн. 00 коп., відтак половина суми становить 664 143 (шістсот шістдесят чотири тисячі сто сорок три) грн. 00 коп. із розрахунку (1 328 286.00 : 2), що за курсом валют НБУ на день формування електронної Довідки 27 січня 2022 року за 1 (один) долар США 28.3236 грн. із розрахунку (664 143.00:28.3236 грн.) відповідає сумі - 23448 (двадцять три тисячі чотириста сорок вісім )доларів США.

Відповідно до частини 2 статті 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно до частин 2, 3 статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», строком на 30 діб по всій території України запроваджено воєнний стан. Таке рішення ухвалено у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони відповідно до українського законодавства. 14 березня Президент підписав Указ №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» до 25 квітня 2022 року.

Наслідком запровадження воєнного стану, на думку позивача, став різкий стрибок курсу долара США. У зв`язку із девальвацією національної валюти - гривні, виникла необхідність фактично зафіксувати в доларах США розмір зобов`язання що підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_2 на позивача ОСОБА_1 користь з відшкодування вартості 1/2 частки спільної квартири що відповідає сумі - 23448 (двадцять три тисячі чотириста сорок вісім) доларів США, із розрахунку (664 143.00:28.3236 грн.) за курсом валют НБУ на день формування електронної Довідки 27 січня 2022 року за 1 (один) долар США 28.3236 грн..

З приводу стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами у розмірі З % річних та інфляційні втрати.

15 вересня 2014 року, відповідача ОСОБА_2 , на думку позивача, діючи недобросовісно, свідомо бажаючи завдати позивачу ОСОБА_1 матеріального збитку (шкоди), порушуючи його право власності на 1/2 частину у квартирі АДРЕСА_3 шляхом незаконного розпорядження спільним майном, 15 вересня 2014 року вчинила правочин з укладання Договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_3 , отримав грошові кошти за неналежну їй 1/2 частку у квартирі АДРЕСА_3 . Унаслідок чого, у відповідачки ОСОБА_2 виникло перед позивачем ОСОБА_1 боргове зобов`язання по сплаті вартості 1/2 частки у спільній квартирі АДРЕСА_3 в розмірі - 664 143 (шістсот шістдесят чотири тисячі сто сорок три) грн. 00 коп.. Отримані грошові кошти у день незаконного розпорядження спільним майном позивачу ОСОБА_1 не повернула, та продовжує неправомірно і безпідставно користуватися чужими грошовими коштами на протязі восьми років.

Положення частини 1 статті 1214 ЦК України, передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Виходячи зі змісту частини 1 статті 1214 ЦК України, прострочення грошового зобов`язання виникає з часу, коли відповідач дізнався про користування без достатніх правових підстав таким майном. У даному випадку дата неправомірного отримання відповідачкою ОСОБА_2 чужих грошових коштів починається датою укладання договору купівлі-продажу квартири посвідченого - приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., реєстровий № 2386, тобто 15 вересня 2014 року. Окрім цього, зазначена норма передбачає встановлення часу (строку) неправомірного використання майна, за який повинні бути відшкодовані одержані доходи.

Частиною другою статті 1214 ЦК України передбачено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Положенням статті 536 ЦК України передбачено, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною другою статті 625 передбачено, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, відповідач ОСОБА_2 , на думку позивача, неправомірно заволоділа грошовими коштами які належать позивачу ОСОБА_1 у розмірі вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 в сумі - 664 143 (шістсот шістдесят чотири тисячі сто сорок три) грн. 00 коп., і на протязі тривалого часу (вісім років) продовжує безпідставно, на його думку, користуватися його грошовими коштами, які станом на 2022 рік значно знецінилися, як цього вимагає ч. 2 ст. 1214 ЦК України, відповідачка ОСОБА_4 зобов`язана сплатити позивачу ОСОБА_1 відсотки за користування чужими грошовими коштами у розмірі 3% річних та інфляційні втрати починаючи з 15 вересня 2014 року що є датою початку боргового періоду прострочення грошового зобов`язання у дані справі.

Кількість днів боргового періоду протягом якого відповідач ОСОБА_2 безпідставно користувалась чужими грошовими коштами, становить 2704 дня (з 15 вересня 2014 року по 08 лютого 2022 року). Загальна заборгованість складає: 664 143 (сума боргу) + 1 109 688.95 (інфляційне збільшення) + 147 494.33 (штрафні санкції) = 1 921 326.28 грн., що розраховано за наведеним позивачем розрахунком.

Таким чином, на думку позивача, у порядку поділу спільного майна подружжя на користь позивача ОСОБА_1 з відповідачки ОСОБА_2 , підлягає стягненню:

відшкодування вартості 1/2 частки спільного майна подружжя, квартири АДРЕСА_3 у розмірі - 664 143 (шістсот шістдесят чотири тисячі сто сорок три) грн. 00 коп., що еквівалентно 23448 (двадцять три тисячі чотириста сорок вісім) доларів США, і, відповідає дійсній оціночній вартості встановлену у е-Довідці з унікальним номером 201-03580160 від 27 січня 2022 року; інфляційних втрат у сумі 1 109 688.95 (один мільйон сто дев`ять тисяч шістсот вісімдесят вісім) грн. 00 коп.; відсотків за користування чужими грошовими коштами у розмірі 3 % річних у сумі - 147 494.33 (сто сорок сім тисяч чотириста дев`яносто чотири) грн. ЗЗ коп.., що разом складає грошову суму 664 143 (шістсот шістдесят чотири тисячі сто сорок три) грн. 00 коп., що еквівалентно 23 448 (двадцять три тисячі чотириста сорок вісім) доларів США основного зобов`язання та суму 1 257 183,28 гри. (один мільйон двісті п`ятдесят сім тисяч сто вісімдесят три) грн. 28 коп. нарахованих відсотків за неправомірне користування чужими грошовими коштами з прострочення виконання грошового зобов`язання і інфляційні втрати за період з 15 вересня 2014 року до 08 лютого 2022 року.

Відтак вважає, що його право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 (раніше Дніпропетровськ) порушено і виходячи зі змісту позовної заяви суд має задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач вважає невизначеність з цією квартирою протиправною, оскільки квартира спільна, порушені його права та закон, так як він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернувся до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток власності і на нього, стягнення компенсації, але отримав відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Обставини позову підтверджуються також письмовими документами і матеріалами справи. Для упорядкування документів і вирішення питань з майном позивач вимушений звертатися до суду з цими позовними вимогами.

Суд вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом в судовому засіданні дійсно встановлено, що ОСОБА_1 з 22 грудня 1990 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , шлюб між сторонами розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2001 року по справі № 2-690/2001. Позивач вказує, що в період шлюбу сторонами за договором купівлі-продажу від 01 квітня 1991 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі № 1-1189, було набуто виплачену кооперативну квартиру АДРЕСА_4 . У зв`язку з тим, позивач у той час начеб то був підприємцем і займався так званою «фарцовкою» (забороненим бізнесом), титульним власником у вказаному договорі зазначено відповідача ОСОБА_2 . На думку позивача, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, спірна трикімнатна квартира набута позивачем ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 01 квітня 1991 року за час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_2 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; частки подружжя є рівними, тому квартира підлягає поділу між подружжям у рівних частках по 1/2 частині кожному. В подальшому ОСОБА_1 , з`ясував, що ОСОБА_2 здійснила державну реєстрацію права власності на квартиру за собою як одноособовим власником, отримала 04 вересня 2014 року свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_4 в та таємно відчужила за договором купівлі-продажу квартири.

При цьому, при укладенні договору від 15 вересня 2014 року, відповідач подала власноруч написану заяву про те, що квартира належить їй на праві особистої власності, оскільки на момент її придбання, в шлюбі та/або фактичних шлюбних відносинах не перебувала, тобто зазначила обставини, які не відповідають дійсності. Зважаючи на те, що відповідач, як стверджує позивач, без згоди позивача розпорядилась квартирою, ОСОБА_5 має право на грошову компенсацію 1/2 частки вартості квартири, виходячи з вартості квартири на час розгляду справи. За таких обставин, позивач вважає, що з ОСОБА_2 підлягає стягненню відшкодування вартості 1/2 частини спільної квартири у сумі 664 143 грн., як еквівалент ринкової вартості 1/2 частини вартості квартири станом на 27 січня 2022 року. Також позивач вважає, що у зв`язку з девальвацією національної валюти - гривні, виникла необхідність зафіксувати в доларах США розмір зобов`язання, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 у сумі 23448 доларів США. Окрім цього, на думку позивача, внаслідок відчуження 1/2 частки квартири та отримання за неї грошових коштів, у ОСОБА_2 виникло перед ОСОБА_1 боргове зобов`язання по сплаті вартості 1/2 частки у спільній квартирі у розмірі 664 143 грн. Отже, відповідач має сплатити позивачу проценти за користування його грошовими коштами у розмірі 3 % річних з дати отримання коштів за відчужену 1/2 частину квартири, за період з 15 вересня 2014 року по 08 лютого 2022 року у розмірі 147494.33 грн. та інфляційні витрати за період з 15 вересня 2014 року по 08 лютого 2022 року у сумі 1109688.95 грн.

Вказані позовні вимоги ОСОБА_1 , в останній уточненій редакції позовної заяви від 08 квітня 2022 року, є безпідставними, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не відповідають дійсним об`єктивним обставинам справи, тому не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Щодо вимог про стягнення компенсації 1/2 вартості квартири за адресою: АДРЕСА_8 .

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18 та від 12 червня 2019 року по справі №595/324/17.

Так, 22 грудня 1990 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2001 року по справі №2-322/2005, шлюб між сторонами розірвано.

З 01 квітня 1991 року позивач ОСОБА_2 на підставі протоколу загальних зборів стала членом житлово-будівельного кооперативу №53 «Комунальник», оскільки викупила пайовий внесок ОСОБА_6 за квартиру за адресою: АДРЕСА_8 . Вказані обставини підтверджуються списком членів ЖБК №53 «Комунальник» (том 2, а.с. 12-24), довідкою ЖБК №53 «Комунальник» від 18 серпня 2014 року (том 2, а.с.25) та довідкою ЖБК №53 «Комунальник» (том 2, а.с.25). При цьому, для придбання вказаного пайового внеску позивачем було використано грошові кошти отримані у спадок.

Відповідач ОСОБА_1 участі у сплаті пайового внеску за спірну квартиру не брав, оскільки у період з дати укладення шлюбу - 22 грудня 1990 року до дати викупу позивачем пайових внесків за квартиру у квітні 1991 року не працював, оскільки був студентом і навчався у вищому навчальному закладі.

Належних та допустимих доказів на підтвердження посилань, вказаних у позовній заяві від 08 квітня 2022 року щодо здійснення підприємницької діяльності та отримання доходів від неї, позивачем не надано.

Звертає на себе увагу і те, що придбання позивачем пайового внеску за спірну квартиру відбулося у квітні 1991 року, а сторони на той час перебували у шлюбі лише 3 місяці (з 22 грудня 1990 року), тому купівля пайового внеску не могла відбутись за спільні кошти подружжя, отримані від їх спільної праці.

Тобто, пайовий внесок за квартиру за адресою: АДРЕСА_8 було придбано позивачем за рахунок особистих грошових коштів.

Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про власність», який був чинним на момент повного внесення пайових внесків ОСОБА_2 , член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набувала права власності на це майно.

Таким чином, належність квартири у будинку ОСОБА_7 до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режиму спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів.

Відповідно до пункту 11(6) постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 при повному внесенні пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 року № 9 роз`яснено, що до повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні.

Тільки у разі встановлення вказаних фактів і визначення критеріїв до спірної квартири можуть бути застосовані норми права щодо спільного сумісного майна подружжя.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24 січня 2022 року по справі №466/6992/18 (провадження № 61-5534св21) та від 07 лютого 2020 року у справі № 703/3090/17 (провадження № 61-12473св19).

За приписами частини другої статті 19-1 Закону України «Про кооперацію» у разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово- будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна.

Також Закон України «Про власність» (в редакції, чинній на момент повного внесення пайових внесків ОСОБА_2 ) не встановлював обов`язку вчинення певних дій для набуття права власності, встановлював лише умови здійснення повної оплати пайового внеску. Положення щодо здійснення державної реєстрації права власності на майно члена кооперативу і виникнення у зв`язку з цим права власності були введені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у обтяжень» від 04 липня 2013 року № 402-VII, який набрав чинності 04 серпня 2013 року. Цим Законом були внесені зміни до статті 19-1 Закону України «Про кооперацію», а саме доповнено частин у другу цієї статті реченням такого змісту: «Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону».

Таким чином, квартира за адресою: АДРЕСА_8 не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відтак не підлягає поділу між подружжям, оскільки пайові внески за спірну квартиру були повністю викуплені ОСОБА_2 у квітні 1991 року за особисті грошові кошти, отримані у спадок, що не спростовано позивачем та не надано доказів сплати будь-якої суми пайових внесків за спірну квартиру у період перебування у шлюбі з відповідачем зі спільних коштів подружжя, у тому числі подарованих або позичених подружжям.

Крім того, вказаного висновку не спростовує той факт, що придбання пайового внеску ОСОБА_6 за квартиру відбулося під час перебування у шлюбі, адже за змістом правового висновку викладено в постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2017 року у справі № 6-2921 цс 16 (від якого не відступила Велика Палата Верховного Суду), сам по собі факт оформлення права власності на новозабудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин, доводи позивача про те, що реєстрація прав на майно лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя, не підлягають врахуванню, оскільки вказані посилання суперечать дійсним обставинам справи.

В подальшому, після розірвання шлюбу між сторонами, 04 вересня 2014 року ОСОБА_2 було отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , видане Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, на квартиру за адресою: АДРЕСА_8 . Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 26405068 від 04 вересня 2014 року підставою для виникнення права власності ОСОБА_2 на вказану квартиру визначено саме свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 04 вересня 2014 року, видане Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області.

Як вбачається з копій документів реєстраційної справи № 101 за адресою: АДРЕСА_8 (том 2, а.с. 9-104), документами, які стали підставою для видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 26404865 від 04 вересня 2014 року були: заява ОСОБА_2 від 30 липня 2014 року №7594878; копія свідоцтва про державну реєстрацію Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив №53 «Комунальник»; список членів ЖБК №53 «Коммунальник»; довідка ЖБК №53 «Комунальник» від 18 серпня 2014 року; довідка ЖБК №53 «Комунальник»; копія статуту Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив № 53 «Комунальник»; копія витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, серії № 666436; копія технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_4 .

В той же час, копія договору купівлі-продажу від 01 квітня 1991 року відсутня у матеріалах реєстраційної справи № 101, тому доводи позивача ОСОБА_1 про те, що зазначений ним договір купівлі-продажу був підставою для видачі відповідачці ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на спірну квартиру суперечать дійсним обставинам справи.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15 вересня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., ОСОБА_2 (продавець) було продано квартиру за адресою: АДРЕСА_8 - ОСОБА_8 (покупець). У п.1.1 договору купівлі-продажу квартири від 15 вересня 2014 року вказано, що відчужувана квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 04 вересня 2014 року за індексним номером 26404865. Державна реєстрація права власності на вищевказане нерухоме майно за продавцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер № 26405068, виданим 04 вересня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Мажарою Н.І.

Таким чином, спірна квартира була набута у власність відповідача ОСОБА_2 , після розірвання шлюбу між сторонами, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, тому ОСОБА_2 була її єдиним власником.

За таких обставин, посилання позивача ОСОБА_1 на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_8 була набута у період шлюбу за сумісні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 01 квітня 1991 року, не заслуговують на увагу, оскільки право власності на вказану квартиру виникло у відповідача ОСОБА_2 лише у 2014 році на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 04 вересня 2014 року, виданого Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області.

При цьому, позивач, посилаючись на те, що видача свідоцтва про право власності не породжує виникнення права власності, а лише фіксує факт наявності відповідного права, але не є правочином, на підставі якого це право виникло, вищевказане свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 04 вересня 2014 року, не оспорює та відповідних позовних вимог ОСОБА_1 не пред`явлено.

Отже, вищевказана квартира, право власності на яку набуто відповідачем вже після розірвання шлюбу, не може вважатись спільним майном подружжя.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що зазначена квартира, на час укладення договору купівлі-продажу квартири від 15 вересня 2014 року, належала лише відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності, то позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації 1/2 частини вартості квартири, після її відчуження, у сумі 664143 грн. є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Крім того, вимоги ОСОБА_1 про те, що у зв`язку з девальвацією національної валюти - гривні, виникла необхідність зафіксувати в доларах США розмір зобов`язання, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 у сумі 23448 доларів США, не можуть бути задоволені, оскільки вони не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Щодо посилань позивача на договір купівлі-продажу від 01 квітня 1991 року.

Так, в обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві від 08 квітня 2022 року про стягнення компенсації вартості квартири, позивач посилався на те, що у період шлюбу сторонами за договором купівлі-продажу від 01 квітня 1991 року було придбано квартиру АДРЕСА_4 .

Відповідно до ч. З ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, матеріали справи не містять договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_8 , укладеного 01 квітня 1991 року. Таким чином, посилання позивача на придбання сторонами спірної квартири за договором купівлі-продажу від 01 квітня 1991 року не підтверджені належними та допустимими доказами.

З наданої ОСОБА_1 копії договору, яка міститься у матеріалах справи вбачається, що 01 березня 1991 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_2 купила кооперативну квартиру АДРЕСА_9 . У договорі зазначено, що кооперативна квартира належить продавцю ОСОБА_9 на підставі довідки житлово- будівельного кооперативу №53 «Комунальник» м. Дніпропетровська від 22 березня 1991 року. 01 квітня 1991 року цей договір посвідчено старшим державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 ..

Вартість відповідає пайовому внеску, а не дійсній вартості самого об`єкта нерухомості, що свідчить про придбання фактично паю та можливість належним чином користуватися вказаним житлом та обслуговувати його з подальшим оформленням та реєстрацією в передбаченому законом порядку права власності.

В той же час, відповідно до п. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української PCP від 31 жовтня 1975 року № 45/5, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу, при нотаріальному посвідченні договорів про відчуження жилого будинку (частини будинку) або квартири в будинку житлово- будівельного колективу індивідуальних забудовників державні нотаріуси вимагають подання документів, які підтверджують право власності на них у осіб, що відчужують.

Право особистої власності громадян на жилий будинок (частину будинку), квартиру в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників, що відчужується, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів: нотаріально посвідченим договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності (договором про право забудови, укладеним до 26 серпня 1948 року), договором (випискою з нього) про надання житлово-будівельному колективу індивідуальних забудовників земельної ділянки для будівництва жилого будинку; нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, довічного утримання, дарування, міни; виданим державною нотаріальною конторою свідоцтвом про придбання жилого будинку (частини будинку) або квартири з прилюдних торгів; свідоцтвом про право особистої власності на будинок (частину будинку); актом про денаціоналізацію (демуніципалізацію) будинку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя, виданим державною нотаріальною конторою; копією рішення народного суду, що вступило в законну силу, яке підтверджує право власності на будинок; договором про поділ майна; рішення товариського суду про поділ будинку між подружжям.

Крім правовстановлюючих документів на будинок (частину будинку), квартиру в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників, що відчужується, державний нотаріус вимагає довідку-характеристику бюро технічної інвентаризації, оформлену у відповідності з Інструкцією про порядок заповнення довідок-характеристик, що видаються бюро технічної інвентаризації власникам індивідуальних жилих будинків (частин будинків) для подання у державні нотаріальні контори при оформленні угод, затвердженою Міністерством комунального господарства УРСР 17 березня 1966 року. Строк дії довідки-характеристики 3 місяці.

03 жовтня 2012 року ОСОБА_2 зверталась до Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради із заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 . Вказану заяву було зареєстровано в журналі обліку заяв про державну реєстрацію прав 07/19118 від 03 жовтня 2012 року.

11 жовтня 2012 року державним реєстратором КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради Єлізар`євим Юрієм Дмитровичем було прийнято рішення про відмову ОСОБА_2 у державній реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_4 .

У даному рішенні, з посиланням на вказані положення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, державний реєстратор вказав, що попередній власник квартири - ОСОБА_9 повинна була надати документи котрі підтверджують її право власності на квартиру, а також довідку-характеристику бюро технічної інвентаризації. На час прийняття рішення, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_8 не оформлювалося, та реєстрація права власності за будь-якою особою не проводилася.

Таким чином, у відповідача ОСОБА_2 не виникло право власності на квартиру АДРЕСА_4 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01 березня 1991 року, що було встановлено державним реєстратором у рішенні від 11 жовтня 2012 року.

Окрім цього, у зазначеному договорі купівлі-продажу квартири, який датовано 01 березня 1991 року, міститься посилання на те, що квартира належала попередньому власнику ОСОБА_6 на підставі довідки ЖБК №53 «Комунальник» від 22 березня 1991 року, тобто документ, який зазначено в якості підстави виникнення права власності продавця квартири був виданий після укладення самого договору купівлі-продажу. Також, договір купівлі-продажу квартири від 01 березня 1991 року, було посвідчено старшим державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Загубибатько Г.О. лише 01 квітня 1991 року.

За таких обставин, посилання позивача ОСОБА_1 на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_8 була набута у період шлюбу за сумісні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 01 квітня 1991, не заслуговують на увагу, оскільки право власності на вказану квартиру виникло у відповідача ОСОБА_2 лише у 2014 році на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 04 вересня 2014 року, виданого Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області.

Стосовно позовних вимог про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами та інфляційних витрат.

В обґрунтування позовних вимог про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами та інфляційних витрат, ОСОБА_1 вказував, що відповідач незаконно відчужила спільну квартиру АДРЕСА_4 за договором купівлі-продажу від 15 вересня 2014 року. Тому початком боргового періоду є день незаконного отримання ОСОБА_2 безпідставно отриманих грошових коштів за відчужену без його згоди 1/2 частку у квартирі. Кількість днів боргового періоду становить 2704 днів, з 15 вересня 2014 року по 08 лютого 2022 року протягом якого відповідачка безпідставно користується його грошовими коштами, а сума відсотків за період складає 147494.33 грн., виходячи з суми боргу - 664143 грн., З % річних та 2704 днів боргового періоду. Також, на думку позивача, ОСОБА_2 на підставі ст.625 ЦК України має виплатити ОСОБА_1 інфляційні витрати у суму 1109688.95 грн. виходячи з розрахунку 664143 грн. 2.67085846 - 664143 грн. = 1109688.95 грн.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ч.1, 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону

Зважаючи на те, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_8 , належала відповідачу ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 04 вересня 2014 року за індексним номером 26404865, то вона як власник мала право на вільне розпорядження своїм майном, в тому числі його відчуження іншій особі за договором купівлі-продажу.

При цьому у зв`язку з відчуженням позивачем, належної їй на праві власності квартири, у ОСОБА_2 не виникли грошові зобов`язання перед позивачем ОСОБА_1 , оскільки він не був співвласником цього нерухомого майна та внаслідок продажу вказаної квартири жодні права ОСОБА_1 не були порушені.

Крім того, грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають, насамперед, договірні правовідносини. Передбачена ст. 625 ЦК відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК не поширюється на трудові та сімейні правовідносини.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 були порушені строки виконання грошових зобов`язань перед ОСОБА_1 , що мають наслідком сплату на користь позивача 3 % річних від суми заборгованості та інфляційних витрат.

Крім того, позивач безпідставно у якості суми боргу, який, на його думку, виник визначив суму у розмірі 664143 грн., яка становить 1/2 частину від оціночної вартості квартири за адресою: АДРЕСА_8 , складеної лише 27 січня 2022 року. Тобто ОСОБА_1 для розрахунку 3% річних та інфляційних витрат, за період з 15 вересня 2014 року до 08 лютого 2022 року, використано суму, яка була встановлена на 8 років пізніше, ніж визначена позивачем дата початку нарахування на цю суму відповідних штрафних санкцій.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 у цій частині також є необгрунтованими та не підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення судових витрат.

Позовна заява містить вимоги про стягнення з відповідача судових витрат. При цьому, конкретний розмір таких вимог (сума витрат) позивачем не визначений. Також, в порушення вимог частини першої статті 134 ЦПК України позивачем разом із позовною заявою не поданий попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і як очікує понести у зв`язку з розглядом справи. З огляду на вищевикладене, вимоги позивача про стягнення судових витрат є необгрунтованими та такими, що заявлені із порушенням встановленого частиною 134 ЦПК України порядку.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації дійсної ринкової вартості 1/2 частки у спільному майні подружжя та стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами, інфляційних втрат та судових витрат є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, у зв`язку з їх недоведеністю та безпідставністю.

Статтею 41 Конституції України визначеного кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги не є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково (в задоволенні вимог про компенсацію слід відмовити, оскільки сторони не надали будь-яких доказів на підтвердження вказаних вимог).

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на уточнених позовних вимогах, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації дійсної ринкової вартості Ѕ частини у спільному майні подружжя та стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами, інфляційних втрат, судових витрат відмовити.

Таким чином вимоги позовної заяви про поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації дійсної ринкової вартості Ѕ частини у спільному майні подружжя та стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами, інфляційних втрат, судових витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 321, 328, 365, 368, 372, 392 ЦК України, ст. 17, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71, 74 СК України, ст. 22, 24, 28, 29 КпШС України, ст. 15 Закону України «Про власність», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації дійсної ринкової вартості Ѕ частини у спільному майні подружжя та стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами, інфляційних втрат, судових витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 21 вересня 2022 року.

Суддя