Номер провадження: 22-ц/813/5610/22
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Свяченої Ю.Б. 28 квітня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем 01 серпня 1998 року був зареєстрований шлюб Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міської ради, про що свідчить свідоцтво серії НОМЕР_1 від 01 серпня 1998 року, актовий запис №633.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У позовній заяві ОСОБА_2 зазначила, що вже багато років сторони не мешкають однією родиною, діти знаходяться на її повному матеріальному утриманні, матеріальної допомоги та аліментів ОСОБА_1 не надає.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2021 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 01 серпня 1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міської ради, про що свідчить свідоцтво серії НОМЕР_1 від 01 серпня 1998 року, актовий запис №633.

Неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено на утриманні матері ОСОБА_2 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2021 року було залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянта, судом не було враховано, що збереження шлюбу є можливим, та його збереження позитивно сказалось би на неповнолітній донці сторін по справі, та її відносинах з позивачем.

Сторони про розгляд справи на 06.09.2022 року були сповіщені належним чином.

06.09.2022 року від представника ОСОБА_2 надійшли заяви про розгляд справи за його відсутністю.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представник ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був зареєстрований 01 серпня 1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міської ради, про що свідчить свідоцтво серії НОМЕР_1 від 01 серпня 1998 року, актовий запис №633.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом із матір`ю.

Майнового спору та спору з приводу проживання неповнолітньої дитини між сторонами немає.

При дослідженні фактичних взаємин між сторонами і дійсних причин розірвання шлюбу судом першої інстанції вірно встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені, втрачені почуття любові та взаємоповаги, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а тому подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам.

Частиною 1 статті 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно до ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

В п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позов підлягав задоволенню, оскільки позивач має стійке волевиявлення щодо розірвання шлюбу, а примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання у апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не було враховано, що розірвання шлюбу буде суперечити інтересам неповнолітньої на час ухвалення рішення суду першої інстанції ОСОБА_4 , оскільки волевиявлення ОСОБА_2 направлено саме на розірвання шлюбу, і скасування рішення суду першої інстанції, у такому випадку, буде протирічити інтересам позивача.

Взаємовідносини між ОСОБА_1 та його донькою ОСОБА_4 , якій на даний момент вже виповнилося 18 років, не є предметом розгляду даної справи, та не мають правового значення для вирішення спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Колегія суддів також зауважує, що частинами 3,4 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Встановивши, що сторони сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, суд першої інстанції зробив правильний висновок про задоволення позову.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Заочне рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2021 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 15 вересня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе