Справа № 159/4636/21 Головуючий у 1 інстанції: Волкова Ю. Ф.
Провадження № 22-ц/802/850/22 Категорія: 63 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Данилюк В.А., Здрилюк О.І.,

з участю секретаря судового засідання Ганжі М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Голобська селищна рада Ковельського району, про усунення перешкод в користуванні майном, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 липня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про зобов`язати усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами, земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення до вказаного будинку; зобов`язання не вчиняти перешкод у користуванні вказаним майном.

Вказува, що під час шлюбу за спільні кошти подружжя ОСОБА_3 придбало домогосподарство за адресою: АДРЕСА_1 (житловий будинок, господарські будівлі та споруди). Позивач, відповідач, діти подружжя зареєстровані у вказаному будинку. У жовтні 2016 року шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач почала перешкоджати позивачу проживати у будинку, де залишились речі позивача, мотивуючи тим, що ОСОБА_1 не є власником і не має права там проживати. З цього приводу між колишнім подружжям виникали неодноразові конфлікти.

У подальшому ОСОБА_2 виділила ОСОБА_1 окрему кімнату, в яку обладнала окремий вхід з двору, доступу до кухні, ванної кімнати позивач не має. Відповідачка неодноразово зверталась у поліцію із заявами про незаконне проникнення у будинок, коли позивач намагався потрапити у виділену йому кімнату. У зв`язку із такими обставинами ОСОБА_6 вимушений перебувати у будинку своєї матері і брата.

Рішенням суду від 03.10.2019, яке набрало законної сили 10.01.2020, житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 (1/2 ідеальної частка) і ОСОБА_1 (1/2 ідеальної частки).

Намагання позивача облаштувати виділену кімнату придатними для проживання умовами (каналізацією, газом, водо/електропостачанням) залишились безрезультатними, оскільки відповідачка вчиняє перешкоди не лише у користуванні майном, а й у цілому в можливості потрапити на територію домогосподарства, яке огороджене високим парканом, ключів від хвіртки у позивача немає.

Орган місцевого самоврядування за неодноразовими скаргами ОСОБА_1 не зміг вирішити конфліктну ситуацію та рекомендував захищати права у судовому порядку.

У зв`язку із наведеним, позивач просить зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами, земельною ділянкою.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 липня 2022 року позов задоволено.

Ухвалено зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами, земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 до вказаного будинку.

Зобов`язано ОСОБА_2 не вчиняти ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами, земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 908 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4 900 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм процесуального права, просить його в цій частині частково скасувати.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог жодною із сторін не оскаржується, а тому апеляційним судом рішення в неоскарженій частині не переглядається.

Позивач не скористався правом на відзив.

Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, учасники справи у судове засідання сторони не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Згідно з ч.5 ст.268, ст.381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 14 вересня 2022 року, тобто дата складення повного судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Ухвалюючи рішення суду в оскаржуваній частині та стягуючи з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу , суд першої інстанції виходив з того, що судом було задоволено позовні вимоги позивача, позивач фактично поніс витрати на сплату судового збору та на правову допомогу, про що надав відповідні докази, витрати на правничу допомогу є співмірними з складністю справи.

Такі висновки суду зроблені з дотриманням норм процесуального права та при повному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України, cуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 подав позов до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном (а.с. 1-5). До позовної заяви було приєднано оригінал квитанції про сплату судового збору в розмірі 908 гривень за подання позову немайнового характеру ( а.с. 7). В мотивувальній частині позовної заяви позивачем зазначено, що він планує понести витрати на правничу допомогу в розмірі 3500 грн. В прохальній частині позову позивач просить судові витрати по оплаті судового збору та витрати по сплаті правової допомоги покласти на відповідача.

До закінчення судових дебатів позивачем було подано акт виконаних робіт та розрахунок вартості виконаних робіт правничої допомоги від 05 серпня 2021 року та оригінали квитанції про сплату позивачем витрат на правничу допомогу ( а.с. 146-149).

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 липня 2022 року позов в даній справі задоволено. Рішення суду по суті задоволених позовних вимог відповідачем не оскаржувалось.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов в даній справі задоволено повністю, судовий збір в розмірі 908 гривень, який документально підтверджений та був сплачений позивачем при поданні позовної заяви, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються : у разі задоволення позову на відповідача ( п. 1 ч. 2 ст. 142 ЦПК України).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви,апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду ( ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 671/1957/20 від 27 липня 2021 року, в якій досліджував питання підтвердження витрат на правничу допомогу.

Судді ВС підкреслили, що частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг.

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Питання застосування частини восьмої статті 141 України щодо доведеності розміру витрат на правничу допомогу з метою їх розподілу також неодноразово було предметом дослідження у Верховному Суді, в тому числі відповідно до згаданих вище постанов, а також відповідно до постанов від 29 жовтня 2020 року (справа № 686/5064/20), від 5 березня 2021 року (справа № 200/10801/19-а), від 16 березня 2021 року (справа №520/12065/19), постанови Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 3 жовтня 2019 року (справа №922/445/19), у яких сформульовано правовий висновок, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Норми процесуального закону передбачають можливість стягнення не тільки судових витрат, які вже фактично понесені стороною, а й судових витрат, що мають бути сплачені у майбутньому за умови підтвердження розміру таких витрат належними доказами, про що неодноразово наголошував Верховний Суд, зокрема, у постановах від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц та від 16.04.2020 по справі №727/4597/19.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем подано позовну заяву, в якій останній заявив попередній розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести з розглядом даної цивільної справи в розмірі 3500 гривень (а.с. 1-5). До позовної заяви долучено договір про надання правничої допомоги від 09 липня 2021 року укладений між ОСОБА_1 і адвокатом Шинкар О.В.; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 381, від 19.09.2008; акт виконаних робіт та розрахунок вартості виконаних робіт правничої допомоги від 05.08.2021; квитанції про оплату отриманих позивачем послуг. Відповідно до пункту 3.1 договору від 09.07.2021 сторони погодили, що розмір і порядок оплати послуг здійснюється за домовленістю з розрахунку вартості 1 години роботи: за підготовку цивільного позову, процесуальних документів 700 грн. за 1 годину; участь у судових засіданнях 700 грн. з 1 годину.

Згідно із розрахунком вартості виконаних робіт, наведеним в акті від 05.08.2021 ( який був поданий до закінчення розгляду справи по суті), адвокатом витрачено п`ять годин на підготовку цивільного позову у тому числі надання усних консультацій (5 год. х 700 грн. = 3 500 грн.); погоджено оплату вартості участі адвоката у судових засіданнях протягом двох годин (2 год. х 700 грн. = 1 400 грн.); усього витрати позивача згідно акту виконаних робіт на правничу допомогу склали 4 900 грн. (3 500 грн.+1 400 грн.). Оплату вартості отриманих послуг позивач підтвердив відповідними оригіналами квитанцій (а.с. 146-148).

Таким чином договір, акт приймання-передачі послуг, квитанції є належним доказом витрат позивача на правничу допомогу в розмірі 4900 грн, які понесені стороною.

Судом першої інстанції правильно було враховано складність даної справи, обсяг робіт проведеної адвокатом, враховано критерії розумності їхнього розміру.

Слід зазначити, що зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу здійснюється судом лише за клопотанням іншої сторони ( ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

При розгляді справи в суді першої інстанції, відповідач не подала відповідного клопотання, а також не висловлювала свої заперечення чи обґрунтування в інших заявах по суті справи, що свідчить про її погодження з розміром витрат на правничу допомогу.

Апеляційний суд звертає увагу, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини шостої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не надано доказів з метою доведення надмірності понесених позивачем витрат на правову допомогу. Доводи апеляційної скарги, що відповідач є юридично неграмотною, а тому не подавала відповідної заяви про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, не заслуговують на увагу. Відповідач могла скористатись правом на правничу допомогу, звернувшись до центру з надання безкоштовної правничої допомоги, як малозабезпечена особа, про що нею зазначається в апеляційній скарзі.

Суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, з врахуванням норм процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача, які складаючись з судового збору та витрат на правничу допомогу в розмірі 4900 грн, з врахуванням співмірності із складністю справи та виконаних адвокатом робіт часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Рішення суду в частині вирішення питання розподілу судових витрат ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 липня 2022 року в частині вирішення питання розподілу судових витрат залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: