Справа № 331/2475/21
Провадження № 2/331/127/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2022 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Жукової О.Є.

за участю секретаря Мироненко О.В.

представника позивача ОСОБА_1

позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши в спрощеному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головне Управління держпраці в Запорізькій області, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_3 , в якому просив встановити факт перебування його у трудових відносинах з відповідачем на посаді чергового в період з 12 лютого 2014 року до 09 жовтня 2018 року, зобов`язати відповідача внести записи до трудової книжки позивача про призначення його на посаду чергового 12 лютого 2014 року та звільнення з цієї посади 09 жовтня 2018 року за власним бажанням, стягнути з відповідача заробітну плату у розмірі 221 239 грн. 81 коп. та зобов`язати його нарахувати та сплатити відповідно до законодавства податок на доходи фізичних осіб та суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи позивача з лютого 2014 року до жовтня 2018 року, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він у лютому 2014 року влаштувався на роботу до ФОП ОСОБА_3 на посаду чергового.

Для оформлення трудових відносин позивач завчасно подав відповідачеві усі необхідні документи, зокрема, свою трудову книжку.

Відповідач роз`яснив позивачеві його обов`язки, поінформував про умови праці, ознайомив із правилами внутрішнього трудового розпорядку, визначив позивачеві робоче місце.

За розпорядженням відповідача позивач 12.02.2014 розпочав виконання своїх трудових обов`язків та фактично був допущений до роботи.

У процесі виконання роботи позивач був підпорядкований відповідачеві, який надавав доручення позивачеві як його роботодавець.

Позивач працював у відповідача позмінно в порядку черговості, що встановлений правилами внутрішнього трудового розпорядку та графіками роботи.

У трудові обов`язки позивача входило здійснення охорони приміщень, прилеглої території та майна, розташованих у АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , а також виконання пов`язаних із цим функцій, наприклад: облік та забезпечення пропускного режиму відвідувачів; реєстрація в`їзду/виїзду та забезпечення пропускного режиму транспортних засобів; облік несправностей, поломок, ремонтів та інших технічних питань.

За вказаними адресами розташовані складські та офісні приміщення декількох пов`язаних між собою фізичних осіб-підприємців та юридичних осіб (відповідача, ФОП ОСОБА_4 , ПП «АФ «АНАСТАСІЯ ПЛЮС», ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «БІМАРКЕТ» тощо).

Під час роботи позивач так само як інші працівники відповідача отримував у користування та на зберігання певне майно.

Заробітну плату відповідач виплачував позивачеві в межах законодавчо встановленого мінімального розміру у готівковій формі.

Наведені обставини, на переконання позивача, об`єктивно свідчать про те, що між позивачем та відповідачем існували трудові відносини як між працівником та роботодавцем.

У жовтні 2018 року відповідач повідомив позивачу, що задля мінімізації податкових зобов`язань тимчасово переоформить їх трудові відносини на бізнес-партнера відповідача - ФОП ОСОБА_4 з 10.10.2018, проти чого позивач не заперечував.

Відповідач у січні 2020 року проінформував позивача про те, що знову оформить трудові відносини з позивачем на себе.

Фактично протягом усього періоду з лютого 2014 року позивач виконував ті самі трудові обов`язки і жодних змін в організації праці не відбувалось.

У лютому 2021 року відповідач повідомив позивачеві, що звільнить його у зв`язку зі скорочення чисельності та штату працівників.

Після цього з метою завчасного пошуку нової роботи позивач звернувся до відповідача з проханням надати, серед іншого, копії своєї трудової книжки, яка безперервно з часу працевлаштування позивача у лютому 2014 року зберігалась у відповідача.

Коли позивач отримав копії своєї трудової книжки, то дізнався, що відповідач не вніс до неї відомості про роботу позивача у період з 12.02.2014 до 09.10.2018.

Тобто, за твердженням позивача, у даному випадку відповідач ухилився від оформлення трудових відносин з ним, як того вимагає трудове законодавство, та не вніс записи до трудової книжки позивача про призначення останнього на посаду чергового 12.02.2014 і звільнення з цієї посади 09.10.2018 за власним бажанням. Крім того, відповідач як роботодавець позивача протягом лютого 2014 року - жовтня 2018 року не нарахував, не утримував та не сплачував (не перераховував) до бюджету у встановлених законодавством розмірах, порядку та строках як податок з доходів позивача у вигляді заробітної плати, яку відповідач виплачував позивачеві, так і єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

За розрахунками позивача розмір заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача, за встановлений період роботи позивача з лютого 2014 року до жовтня 2018 року складає 221 239,81 грн.

Позивач неодноразово звертався до відповідача та намагався врегулювати спір з ним у досудовому порядку, проте останній категорично відмовляється добровільно усунути допущені порушення трудових прав позивача. Тому позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2021 року було відкрито по справі спрощене позовне провадження.

У подальшому ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2022 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, було залучено Головне Управління держпраці в Запорізькій області та Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву, у якому він просив відмовити у задоволенні позову з таких підстав.

Так, зокрема, відповідач стверджує, що ОСОБА_2 дійсно працював у нього в період з 14.01.2020 по 12.04.2021 на посаді чергового, що підтверджується Трудовим договором № 3 між працівником і фізичною особою від 13.01.2020. Його було звільнено з роботи 12.04.2021 у зв`язку зі скороченням чисельності штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. У період з 14.02.2014 по 09 жовтня 2018 ОСОБА_2 не перебував із відповідачем у трудових правовідносинах взагалі і він не подавав відповідачу заяву про прийняття на роботу та трудову книжку в цей період. Також у вказаний період відповідач не ознайомлював позивача з правилами внутрішнього трудового розпорядку та графіками роботи. Жоден із графіків роботи, копії яких надані позивачем до позовної заяви, не містить підпису відповідача, а також не містять підписів осіб, які у них зазначені, про їх ознайомлення з даними графіками. На жодному документі, копії яких додані до позовної заяви (крім копії листа про направлення документів від 15.02.2021, копії трудової книжки ОСОБА_2 ), немає підпису відповідача, журналів і книг він ніяких не затверджував і не підписував, а копії пропусків не містять прізвищ та ініціалів відповідальних осіб, печаток підприємств та жодним чином не підтверджують наявність трудових відносин між сторонами.

Тобто, вивчивши надані позивачем документи, відповідач вважає їх неналежними, тобто такими, які не підтверджують наявність трудових відносин між сторонами.

Крім того, відповідач заперечує, що до функціональних обов`язків працівника, який працює на посаді чергового, може входити облік несправностей, поломок, ремонтів та інших технічних питань.

Також відповідач стверджує, що діяльності за адресою: АДРЕСА_3 , він ніколи не здійснював, в оренду приміщення не брав, що підтверджується відповіддю Приватного підприємства «Агрофірма «Анастасія Плюс» на адвокатський запит представника відповідача ОСОБА_5 .

Крім того, відповідач звертає увагу, що при звільненні 10.01.2020 ФОП ОСОБА_4 до трудової книжки ОСОБА_2 було внесено відповідні записи та видано трудову книжку на руки ОСОБА_2 10.01.2020, що підтверджується підписом ОСОБА_2 на особовій картці працівника про отримання трудової книжки 10.01.2020, копія якої надана на адвокатський запит представника відповідача ОСОБА_5 . Наведене спростовує твердження ОСОБА_2 у позовній заяві про те, що до лютого 2021 року він не знав і не міг знати про порушення своїх трудових прав з боку відповідача.

Також відповідач звертає увагу на те, що у позовній заяві ОСОБА_2 зазначає про виплату йому заробітної плати в межах законодавчо встановленого мінімального розміру у готівковій формі. Однак, при цьому ОСОБА_2 просить стягнути з ФОП ОСОБА_3 заробітну плату у розмірі 221 239, 81 грн. за період з лютого 2014 року по жовтень 2018 року включно, розрахунок якої здійснено, виходячи з розміру середньої заробітної плати у Запорізькій області за видом економічної діяльності «діяльність у сфері адміністративного та допоміжного обслуговування» (яка включає діяльність охоронних служб) у розрахунку на одного штатного працівника у гривнях за публічно допустимими даними офіційного веб-сайту Головного управління статистики у Запорізькій області, без врахування фактично отриманих сум.

Крім того, відповідач звертає увагу на те, що позивач не надав до суду доказів того, що він як пенсіонер повідомляв відповідний територіальний орган Пенсійного фонду України про своє працевлаштування у лютому 2014 року та подальше звільнення.

Позивач, у свою чергу, надіслав до суду відповідь на відзив, у якій вважав доводи відповідача необґрунтованими, а надані ним докази такими, що повністю підтверджують заявлені позовні вимоги.

Відповідач же, зі свого боку, надіслав заперечення на відповідь на відзив, де наполягав на безпідставності та необґрунтованості заявлених позивачем позовних вимог.

У судовому засіданні позивач та його представник заявлені ними позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала і просила відмовити у його задоволенні з підстав, які викладені у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив.

В судове засідання 05 вересня 2022 року представник відповідача адвокат Трофимова Ю.Ю. надала суду клопотання про відкладення розгляду справи. В даному клопотанні представник відповідача просить визнати поважними причини неявки до суду та відкласти судове засіданні на іншу дату. Як на поважну причину неявки в судове засідання ОСОБА_6 посилається на введення воєнного стану в Україні.

Оскільки адвокат Трофимова Ю.Ю. не зазначила , як саме введення воєнного стану вплинуло на її неявку до судового засідання , суд вважає , що відсутні підстави для задоволення клопотання та відкладення судового засідання.

Представник Головного Управління держпраці в Запорізькій області у судове засідання не з`явилася, але надіслала до суду пояснення про те, що управління не має жодної інформації щодо обставин спору між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 .

Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області у судове засідання не з`явився, жодних пояснень по суті спору до суду не надав.

Суд, заслухавши учасників судового засідання, показання свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що у трудовій книжці ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 зроблено запис №18 про те, що 14.01.2020 він прийнятий на посаду "черговий" по трудовому договору №3 від 13.01.2020 до ФОП ОСОБА_3 , про що видано наказ №8 від 13.01.2020.

Даний факт також підтверджується долученою до матеріалів справи копією трудового договору №3 від 13.01.2020 між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Крім того, у вказаній трудовій книжці зроблено запис №19 про те, що ФОП ОСОБА_3 12.04.2021 звільнив ОСОБА_2 у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, про що видано наказ №14 від 12.04.2021.

Інших записів, які б зафіксували наявність трудових відносин між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у більш ранні періоди, трудова книжка позивача серії НОМЕР_1 не містить.

Відсутні відомості щодо отримання будь-яких доходів ОСОБА_2 від ФОП ОСОБА_3 у період з лютого 2014 року по жовтень 2018 року і у Відомостях з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 24.03.2021 №1446/0/50 та Індивідуальних відомостях про застраховану особу (Форма ОК-5) з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 23.03.2021.

При цьому, як встановлено із копії особової картки працівника ОСОБА_2 та копії трудової книжки ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 , позивач з 10.10.2018 по 10.01.2020 року працював на посаді чергового у ФОП ОСОБА_4 .

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_2 суду пояснив, що в 2014 році він влаштувався на роботу до ФОП ОСОБА_3 .. Відповідач його письмово попередив про обов`язки , які він фактично виконував за адресою: АДРЕСА_4 . В його обов`язки входило облік та реєстрація відвідувачів та автотранспорта. На підприємстві велися журнали обліку. Він був допущений до роботи, яку виконував позмінно.За виконану работу він отримував мнімальну заробітну плату. З ним також працювали інші співробітники, зокрема ОСОБА_8 . Ним самостійно велися журнали обліку , які він забрав до себе, оскільки інший співробітник почав журналами топити грубку.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що з серпня 2017 року влаштувався на роботу в ПП «АФ «АНАСТАСІЯ ПЛЮС», був звільнений та з червня 2018 року працював на ФОП ОСОБА_4 .. Разом з тим, фактично зазначені підприємства входили до однієї організації, де він працював оператором верстата та водієм навантажувача. Свої трудові обов`язки він виконував за адресою: АДРЕСА_1 , а його роботодавцем був ФОП ОСОБА_3 . На зазначеному підприємстві працював ОСОБА_2 охоронцем, і він у нього відмічався, коли попадав на його зміну.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив , що працював охоронцем за адресою: АДРЕСА_1 з грудня 2017 поку по квітень 2021 року в ТОВ «ТД «Бімаркет». Разом з ним працював охоронцем ОСОБА_2 , працювали позмінно згідно графіку. Зі слів інших співробітників йому відомо, що ОСОБА_2 працював на вказаному підприємстві з 2014 року . ОСОБА_3 був директором фірми. Заробітну плату отримували на картку , а спочатку готівкою.

В ході повторного допиту свідок ОСОБА_8 показав, що фактично він працював у ФОП ОСОБА_3 , оскільки всі вказівки по роботі отримувалися від нього, хоча особисто він з ним не зустрічався. ОСОБА_11 також працював разом з ним, а ОСОБА_4 фактично був підлеглим ОСОБА_3 ..

ОСОБА_9 , яка була допитана в якості свідка пояснила, що позивач є її чоловіком. З 2014 року по 2018 рік її чоловік працював у ОСОБА_3 охоронцем. Свої трудрові обов`язки він виконував за адресою: АДРЕСА_1 , де працював позмінно.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив , що фактично з 2014 року він працював разом з ОСОБА_2 охоронцем у ФОП ОСОБА_3 .. Вони працювали позмінно та виконували трудові обов`язки за адресою: АДРЕСА_1 . При виконанні трудових обов`язків ними велися журнали обліку. Трудові обов`язки у відповідача він виконував до квітня 2022 року, а після звільнення дізнався, що в його трудовій книжці, так само як і у ОСОБА_2 , відсутні записи про роботу, а наявний запис про прийняття на роботу з 14.04.2017 року до ТОВ «ТД «Бімаркет» вантажником.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За положеннями ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст. 21 КЗпП України).

Відповідно до ч.1 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема, при укладенні контракту; при укладенні трудового договору з фізичною особою.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи (ч.ч. 2 4 ст. 24 КЗпП України).

Таким чином, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 522/4807/15-ц (провадження №61-13454св18).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач на підтвердження позовної вимоги, щодо встановлення факту перебування у трудових відносин із відповідачем з 12 лютого 2014 року по 09 жовтня 2018 року надав копії графіків роботи за вказаний період, копії Книги обліку відвідування співробітників на об`єкті по АДРЕСА_1 за період з 11.02.2014 по 08.12.2016, Книги обліку відвідування співробітників на об`єкті по АДРЕСА_1 за період з 18.06.2018 по 04.01.2019, Книги реєстрації автотранспорту на об`єкті по АДРЕСА_1 за період з 11.02.2014 по 05.02.2021, пропусків зі штампами ТОВ «ТД «Бімаркет», ПП ОСОБА_3 , ПП «АФ «АНАСТАСІЯ ПЛЮС», Книги обліку несправностей, поломок, ремонтів та інших технічних питань на об`єкті по вул. Дослідна станція, 37-Г ФОП ОСОБА_3 , Акту приймання передачі, накладної на відповідальне зберігання №АФ-0000009 від 21 липня 2016 року, Акту прийняття ТМЦ Відділом охорони на Дослідній станції 37 Г станом на 05.05.2018.

Однак, суд вказані копії документів як докази до уваги не приймає і вважає їх неналежними доказами, так як жоден із цих документів не засвідчений підписом ФОП ОСОБА_3 , що не дає можливості достеменно встановити факт перебування позивача у спірний період у трудових відносинах саме з відповідачем.

Крім того, деякі надані суду копії пропусків взагалі містять штампи ТОВ «ТД «Бімаркет» та ПП «АФ «АНАСТАСІЯ ПЛЮС», які не є учасниками даної справи, а тому копії цих документів судом до уваги не беруться.

Суд звертає також увагу на те,що за період з 14.02.2014 року по 09.10.2018 року, відповідно до інформації з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування по ОСОБА_2 страхувальником ФОП ОСОБА_4 09.10.2018 року надана звітність «Повідомлення про прийняття працівника на роботу» з типом форми «Початкова» та кодом категорії особи- «1» найманий працівник з трудовою книжкою. «Дата початку роботи» 10.10.2018 року, хоча за змістом п.3 ч.2 ст. 16 Закону України « Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» , ОСОБА_2 , як пенсіонер повинен повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду про зміну даних, що вносяться до її персональної облікової картки в системі персоніфікованого обліку та Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування, виїзд за межі держави та про обставини, що спричиняють зміну статусу застрахованої особи, протягом десяти днів з моменту їх виникнення.

Також, суд вважає, що показання допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 не можуть бути належними та допустими доказами на підтвердження факту перебування позивача у спірний період у трудових відносинах саме з відповідачем, оскільки останні у спірний період були офіційно працевлаштовані на інших підприємствах , зокрема, ТОВ «ТД «Бімаркет», ПП «АФ «АНАСТАСІЯ ПЛЮС», ПП ОСОБА_4 , трудову книжку позивача не бачили, з наказами про його прийом на роботу ознайомлені не були.

В свою чергу показання позивача , допитаного в якості свідка , та його дружини ОСОБА_9 також не можуть бути належними доказами на підтвердження позовних вимог , оскільки обставини щодо перебування у фактичних трудових відносинах , не можуть підтверджуватися показаннями свідків, зокрема , позивач зацікавлений у розгляді справи, а ОСОБА_9 зазначені позивачеми обставини щодо перебування у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3 відомі зі слів чоловіка.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Разом з тим, належних доказів наявності між сторонами трудових відносин у вказаний період позивачем не подано та не встановлено судом в ході розгляду справи.

З огляду на те, що факту перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем судом не встановлено, позовні вимоги про встановлення факту перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах із роботодавцем ФОП ОСОБА_3 у період з 12 лютого 2014 року по 09 жовтня 2018 року задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст.115 КЗпП України).

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці», виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації, проводиться в день звільнення.

Вимоги працівника про стягнення належної йому заробітної плати в судовому порядку відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежені будь-яким строком.

Згідно із абз. 5 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при задоволенні позову про оплату праці суд має навести у рішення розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку та інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Отже, оскільки суд з огляду на викладені обставини справи, правові норми та досліджені докази не знайшов підстав для встановлення факту перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах із роботодавцем ФОП ОСОБА_3 у період з 12 лютого 2014 року по 09 жовтня 2018 року, то суд також не знаходить підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення на його користь заробітної плати за вказаний період та відмовляє у задоволенні позову у цій частині.

З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, які складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, покладаються на позивача та стягненню не підлягають.

Керуючись ст. 3,4,11-13, 19, 263, 265 , 279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головне Управління держпраці в Запорізькій області, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заробітної плати відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Повний текст судового рішення складений 07 вересня 2022 року.

Суддя: О.Є. Жукова