Номер провадження: 22-ц/813/264/22
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 02 лютого 2021 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії посадової особи, заінтересована особа Начальник південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса),

встановив:

16.11.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії начальника Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Скарга обґрунтована тим, що 23.09.2020 року представником ОСОБА_1 була подана скарга на бездіяльність державних виконавців Першого Приморського відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). У клопотанні було зазначено про те, що на виконанні Першого Приморського відділу ДВС знаходились 4 виконавчі провадження: ВП 30230699, ВП 47118991, ВП 57278939 та ВП 50105870, провадження по яких завершено згідно з витягу з автоматизованої системи. Однак, арешт та заборона на майно ОСОБА_1 , які були накладені державними виконавцями, не знято згідно вимог чинного законодавства. Посилався на те, що всі виконавчі провадження були завершені до 06.10.2016 року, а тому всі дії державних виконавців регулювались ст. 47 та 49 Закону України «Про виконавче провадження».

20.09.2020 року представником заявника було отримано відповідь за підписом заступника начальника управління на вказану скаргу від 23.09.2020 року, згідно якої зазначено всі виконавчі провадження ВП 30230699, ВП 47118991, ВП 57278939 та ВП 50105870, на підставі яких було прийнято заходи забезпечення арешт майна ОСОБА_1 закінчено відповідно 06.04.2012 року, 02.03.2016 року, 24.06.2016 року та всі виконавчі провадження знищено у зв`язку з закінченням строків зберігання.

Заявник посилався на те, що, оскільки державними виконавцями на виконання вимог ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 06.10.2016 року) не було своєчасно вирішено питання про зняття обтяжень з його майна, то Південне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м. Одеса) в особі керівника, на ім`я якого подавалась скарга, зобов`язаний був вчинити дії з відновлення прав та інтересів ОСОБА_1 у рамках завершених проваджень.

Посилаючись на викладені обставини ОСОБА_1 у скарзі просив:

- визнати протиправними дії начальника Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не задоволення скарги представника ОСОБА_1 від 23.09.2020 року, вхід. №Д-1552-10;

- скасувати реєстраційний номер обтяження: 127338870 від 13.07.2012 року та 9123742 від 06.10.2009 року (рішення про державні реєстрації прав та їх обтяжень : індексний номер 20823306 від 21.04.2015 року; індексний номер 3977080 від 15.07.2013 року; індексний номер 43376703 від 05.10.2018 року та індексний номер 30143845 від 21.06.2016 року).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.02.2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 02.02.2021 року, та ухвалення нового судового рішення, яким задовольнити скаргу у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В своїх запереченнях від 29.07.2021 року на апеляційну скаргу Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), в особі державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Безверхої К.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду від 02.02.2021 року залишити без змін, посилаючись на те, що посадові особи відділів державної виконавчої служби діяли правомірно, в межах своїх повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією, Законом України «Про виконавче провадження» та іншими нормативно-правовими актами (а.с.77-84).

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (а.с. 116-117,119).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 07.09.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 09.09.2022 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосудді, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції понад один рік (а.с. 69 - 70), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

З огляду на викладені обставини, клопотання начальника Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Гусєва О., який між тим не є учасником даної цивільної справи, про відкладення розгляду справи, задоволенню не підлягає.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Звертаючись до суду зі скаргою, заявник посилався на те, що, оскільки державними виконавцями на виконання вимог ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 06.10.2016 року) не було своєчасно вирішено питання про зняття обтяжень з його майна, вважає, що Південне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м. Одеса), в особі керівника, на ім`я якого подавалась скарга, зобов`язаний був вчинити дії з відновлення прав та інтересів ОСОБА_1 у рамках завершених проваджень.

Заперечуючи проти скарги ОСОБА_1 , 06.01.2021 року та 12.01.2021 року представник заінтересованої особи надав письмові пояснення, згідно яких зазначив, що згідно бази даних АСВП у Першому Приморському відділі ДВС ОМУЮ перебувало виконавче провадження в АСВП № 30230699 за виконавчим листом №2-7444/09, виданим 31.07.2009 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» коштів у розмірі 916 794, 24 грн., яке завершене 06.04.2012 року на підставі п. 10 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Також у відділі перебувало виконавче провадження АСВП №47118991 (яке згодом було перереєстроване під номер 49480573) за вищевказаним виконавчим листом, яке завершено було 02.03.2016 року на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону. Також зазначав, що в Суворовському відділі ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області перебувало виконавче провадження в АСВП №50105870 за виконавчим листом №523/11990/14-ц, виданим 16.07.2015 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» у розмірі 408 598,93 грн., яке завершено 24.06.2016 року на підставі п. 2 ч.1 ст. 47 Закону (а.с.26-28, 30-31).

Представник управління посилалась на те, що повернення виконавчого документу стягувачу згідно п.2,4 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у попередній редакції не було передбачено зняття арешту з майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішень, у зв`язку з чим на момент перебування на виконанні виконавчі дії проведені у повній відповідності до вимог вищевказаного Закону, а тому відсутні підстави для скасування арешту. Крім того, у рамках вказаного виконавчого провадження АСВП №50105870 було внесено постанову про стягнення виконавчого збору, який боржником не оплачено.

Постановляючи оскаржувану хвалу, суд першої інстанції виходив із того, що у Першому Приморському відділі ДВС ОМУЮ перебувало виконавче провадження в АСВП № 30230699 за виконавчим листом №2-7444/09, виданим 31.07.2009 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» коштів у розмірі 916 794,24 грн., яке завершене 06.04.2012 року на підставі п. 10 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби).

Крім того, у Першому Приморському відділі ДВС ОМУЮ перебувало виконавче провадження АСВП №47118991 (яке згодом було перереєстроване під номер 49480573) за вищевказаним виконавчим листом, яке було завершено 02.03.2016 року на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними).

Також, у Суворовському відділі ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області перебувало виконавче провадження в АСВП №50105870 за виконавчим листом №523/11990/14-ц, виданим 16.07.2015 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» у розмірі 408 598,93 грн., яке завершено 24.06.2016 року на підставі п. 2 ч.1 ст. 47 Закону (в редакції до 06.10.2016) (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними).

Суд виходив із того, що згідно інформації з державного реєстру нерухомості, у рамках вказаних виконавчих проваджень державними виконавцями були накладені арешти на майно боржника ОСОБА_1 та оголошено заборону його відчуження.

23 вересня 2020 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до начальника Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зі скаргою, в якій посилався на те, що всі виконавчі провадження відносно боржника ОСОБА_1 завершено, проте арешт та заборони на майно ОСОБА_1 , які було накладено виконавцями, не знято відповідно до норм законодавства, у зв`язку з чим просив визнати протиправною бездіяльність державних виконавців Першого Приморського відділу ДВС, приватного виконавця Хлєбникова О.І. та інших щодо невиконання вимог положень ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у рамках виконавчих проваджень: ВП 30230699, ВП 47118991, ВП 57278939 та ВП 50105870. Також, просив скасувати арешти майна ОСОБА_1 , про що внести відповідні відомості до державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.4).

Проте, заступником начальника управління начальником управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Гумуржи Д. 07.10.2020 року було надано відповідь про те, що виконавчі провадження ВП 30230699, ВП 47118991, ВП 50105870 завершені на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» і були знищені у зв`язку з закінченням трирічного строку зберігання. У зв`язку з цим, на теперішній час у відділу відсутні документи щодо підстав накладення відповідних арештів. Роз`яснено право на звернення до суду з питань звільнення майна з-під арешту (а.с.5).

Вирішуючи дану справу суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до вимог ст. 446 ЦПК України, процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до Розділу VIІ ЦПК України, яким регулюються питання судового контролю за виконанням судових рішень, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Суд правильно виходив із того, що оскільки між сторонами склались правовідносини до 06.10.2016 року, то вони регулюються спеціальним Законом - Законом України «Про виконавче провадження», в редакції до 06.10.2016 року.

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом п.2 ч.1 ст. 47 вказаного Закону виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо, зокрема, у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Крім того, за приписами ч. 5 ст. 47 наведеного Закону, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Відповідно до ст. 49 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених ч. 1 цієї статті випадках. При цьому, даною нормою не передбачено такого випадку закінчення виконавчого провадження, якщо виконавчий лист повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника.

У зв`язку з цим, ч.ч.1,2 ст. 50 передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Крім того, відповідно до частин третьої п`ятої ст. 60 Закону з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

Також, згідно з підпунктом 4.11.1 пункту 4.11 Інструкції про проведення виконавчих дій, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України 15.12.1999 № 74/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15.12.1999 за № 865/4158 (в редакції станом на час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві) виконавчий документ, який прийнятий державним виконавцем до виконання, і за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві, зокрема якщо в боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону, виконавче провадження не є закінченим.

Більше того, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, державному виконавцю не надано права на зняття арешту з майна боржника.

Таким чином, у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені ч. 2 ст. 50 Закону (зняття арешту, накладеного на майно боржника).

При цьому суд першої інстанції обгрунтовано послався на правову позицію, яка висловлена Верховним Судом у постанові від 26.01.2021 року у справі №369/3757/20.

Таким чином, враховуючи, що якщо у зв`язку з відсутністю майна у боржника державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав, оскільки стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано і боржником за яким є саме заявник у цій справі, то суд дійшов правильного висновку, що органи державної виконавчої служби в даному випадку діяли правомірно, не знявши арешт з майна боржника ОСОБА_1 при поверненні виконавчого документу стягувачу.

При цьому суд правильно зазначив, що заявником скарги не підтверджено погашення боргу перед стягувачем, після початку примусового стягнення та повернення у зв`язку з цим виконавчого документу стягувачу. Також не надано доказів про сплату встановленого виконавчого збору за виконавчим провадженням.

Крім того, матеріали заяви не містять будь-яких відомостей щодо виконавчого провадження №57278939, яке перебувало на виконанні приватного виконавця Хлєбнікова О.В.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що оскільки ніщо не перешкоджає боржнику добровільно виконати рішення суду, що є його обов`язком згідно з вимогами ст. 129 Конституції та ст. 14 ЦПК України, після чого арешт з майна може бути знято відповідно до закону, то право заявника скарги як сторони виконавчого провадження не є порушеним.

З огляду на викладене, заінтересована особа по даній справі діяла у межах своїх повноважень і враховуючи викладені обставини не має підстав для зняття арешту з майна боржника при несплаті виконавчого збору, навіть при фактичному виконанні в повному обсязі рішення, що зазначено в ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає наслідки завершення виконавчого провадження. У зв`язку з цим, суд дійшов правильного висновку про необґрунтованість скарги ОСОБА_1 та відсутність підстав для визнання протиправними дій начальника Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не задоволення скарги представника ОСОБА_1 від 23.09.2020 року вхід. №Д-1552-10 та скасування відповідних арештів.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, ухвала постановлена у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 02 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09.09.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева