Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №344/1357/22

13 вересня 2022 року селище Богородчани

Богородчанський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Решетова В. В.,

з участю секретаря судового засідання Остапишин І. Р.,

представника позивача Матвійчука М. З,

представника відповідача Краюшкіна О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

ТзОВ "Кредитні ініціативи" звернулось в Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача 131349,50 грн заборгованості.

Ухвалою судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 січня 2022 року у справі відкрито провадження, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, визначено дату та час судового засідання для розгляду справи по суті, визначено строк для подання відповідачем відзиву на позов, а також строки для подання відповіді на відзив та заперечень.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 червня 2022 року зазначену цивільну справу постановлено направити за підсудністю до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області.

До Богородчанського районного суду Івано-Франківської області справа надійшла 08 липня 2022 року.

Ухвалою судді Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 11 липня 2022 року вищевказану справу прийнято до провадження в спрощеному позовному провадженні.

На обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 17 грудня 2012 року між ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (виступає правонаступником Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку (закрите акціонерне товариство) та ТОВ «Кредитні Ініціативи» укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» зобов`язувалось передати грошові кошти в розпорядження ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», а ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» зобов`язувалось відступити ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами. Таким чином ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було відступлено ТзОВ «Кредитні ініціативи» право грошової вимоги за договором про іпотечний кредит №81 від 26 лютого 2008 року.

В якості забезпечення кредиту між ЗАТ "АК ПІБ" та відповідачем був укладений Іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_1 передав банку в іпотеку домоволодіння загальною площею 101,2 м? та майнові права на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 1095 м?, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконує, в результаті чого мав заборгованість перед Кредитором.

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 19 серпня 2013 року (справа №338/1265/13-ц) ухвалено в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит №81 від 26 лютого 2008 року, яка станом на 28 лютого 2013 року складала 186966,83 грн (з яких: за кредитом - 140248,46 грн; за відсотками - 41293,12 грн; за комісією - 5425,25 грн), було звернуте стягнення на вищевказаний предмет іпотеки.

Обов`язок боржника сплачувати проценти за користування кредитом припиняється лише при повному погашенні заборгованості за кредитним договором.

В п.3.6 договору про іпотечний кредит №81 від 26 лютого 2008 року зазначено, що у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти за неправомірне користування кредитом, виходячи із процентної ставки у розмірі 20% річних.

Таким чином в результаті невиконання ОСОБА_1 умов договору у нього виникла заборгованість, розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка станом на 09 грудня 2021 року становила в гривневому еквіваленті на дату розрахунку - 131349,50 грн, з яких: сума заборгованості за ставкою 20% на кредитну заборгованість за тілом кредиту - 84149,08 грн; сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість по відсотках та комісії - 4204,65 грн; сума заборгованості за інфляційними витратами - 42995,77 грн.

Посилаючись на вимоги ст. 11, 509, 525, 526, 625, ч 1 ст. 1048, 1049, 1054, ЦК України, та на умови договору про іпотечний кредит №81 від 26 лютого 2008 року, просить позов задовольнити, стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ Кредитні ініціативи» вищевказану заборгованість, а також витрати по сплаті судового збору.

В судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві. Вказав, що позивач звертався в суд з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, таке рішення суду не виконано через пропуск строку звернення виконавчого листа до виконання. Послався на ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також на норми які регулюють виконання договору, в тому числі на ст. 1048, 1049, 1054 ЦК України та на умови договору про іпотечний кредит №81 від 26.02.2008 року, відповідно до яких відповідач зобов`язаний сплатити відсотки за ставкою 20% та 3% на кредитну заборгованість а також суму заборгованості за інфляційними витратами. Враховуючи, що Заочним рішенням Богородчанського районного суду від 19.08.2013 року по справі №338/1265/13-ц про звернення стягнення на предмети іпотеки, розмір заборгованості визначено в національній валюті України, просив стягнути суму заборгованості з урахуванням інфляційних втрат.

Представник відповідача в судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити та пояснив, що 19 серпня 2013 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області виніс заочне рішення у справі № 338/1265/13-ц за позовом ТзОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким позов задовольнив. В рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 81 від 26 лютого 2008 року звернене стягнення на предмет іпотеки домоволодіння та майнові права на земельну ділянку. Позивач прострочив строк пред`явлення виконавчого листа про звернення стягнення на іпотеку і в поновленні строків пред`явлення до виконання цього листа судом відмовлено. Відповідно до згаданого рішення суду, у боржника відсутнє зобов`язання сплати коштів. Предметом договору про іпотечний кредит, є задоволення вимоги позивача за рахунок іпотечного майна. Оскільки позивач пред`явив позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, то відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України він змінив строк виконання основного зобов`язання та строк дії умов договору. Тому за період після прострочення відповідачем сплати боргу за договором, та після звернення позивача до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки для покриття всієї заборгованості достроково за договором, умови такого договору та регулятивні норми, зокрема ст. 1048 ЦК України, застосуванню не підлягають. Оскільки неможливе одночасне застосування регулятивної та правоохоронної норми і поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, відповідно до правових висновків викладених в постанові Верховного Суду від 24.06.2020 року №344/8974/17.

Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язанню має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно пунктами 3 та 4 частини першої ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

26 лютого 2008 року Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (закрите акціонерне товариство) та ОСОБА_1 уклали договір про іпотечний кредит № 81, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у розмірі 20000,00 доларів США зі сплатою 11,5 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту і відсотків за ним не пізніше 20 лютого 2018 року для придбання у власність нерухомості.

17 грудня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого право грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 81 від 26 лютого 2008 року перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи».

Заочним рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 19 серпня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2013 року у справі № 338/1265/13-ц за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, позов задоволено в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 81 від 26 лютого 2008 року, звернено стягнення на предмет іпотеки домоволодіння та майнові права на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що по АДРЕСА_2 .

Відповідно до Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 03.09.2018 року по справі №344/8974/17, ТОВ «Кредитні ініціативи» в той час звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов було обґрунтовано тим, що 26 лютого 2008 року Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк та ОСОБА_1 уклали договір про іпотечний кредит №81, за умовами якого банк зобов`язувався надати ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 20 000 доларів США на строк до 20 лютого 2018 року.

Тобто, спір між тими ж сторонами по справі №344/8974/17 випливав з того ж договору про іпотечний кредит №81 від 26.02.2008 року, за умовами якого банк зобов`язувався надати ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 20 000 доларів США на строк до 20 лютого 2018 року, який також є предметом дослідження у даній справі.

Відповідно до рішення суду першої інстанції по справі №344/8974/17, позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Банк виконав свої зобов`язання, надавши позичальнику у кредит грошові кошти, проте ОСОБА_1 належним чином не виконував умови договору, в зв`язку з чим станом на 24 березня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 916093,90 грн, а саме: за кредитом - 17546,41 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 456470,99 грн.; за відсотками - 14873,94 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 394924,72 грн; за комісією - 2082,24 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 55286,50 грн.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшло право грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 за договором №81 від 26 лютого 2008 року.

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 03.09.2018 року у справі №344/8974/17 у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року рішення Богородчанського районного суду від 03 вересня 2018 року залишено без змін.

Не погоджуючись із даними рішеннями ТОВ «Кредитні ініціативи» подало касаційну скаргу, у якій просило скасувати рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 03 вересня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року.

Постановою Верховного Суду (у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду) від 24 червня 2020 року у справі № 344/8974/17 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задоволено частково. Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 03 вересня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року змінено в частині відмови у стягненні комісії та процентів, викладено їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Богородчанського районного суду Івано- Франківської області від 03 вересня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року залишено без змін.

В постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 344/8974/17, зокрема, наведено наступні висновки.

Суди правильно вважали, що настав строк кредитування (липень 2013 року) і позивачем пропущено позовну давність до вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 17546,41 доларів США та по відсотках в сумі 5166,16 доларів США. Тому в цій частині судові рішення підлягають залишенню без змін.

Також Верховним судом вказано, що суди не звернули увагу, що проценти в сумі 9707,78 доларів США нараховані після настання строку кредитування. Проте право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України і після настання строку кредитування кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Тому в стягненні процентів в сумі 9707,78 доларів США потрібно було відмовити у зв`язку із необґрунтованістю вимоги, а не внаслідок пропуску позовної давності. Судові рішення в цій частині підлягають зміні в їх мотивувальній частині, а в іншій частині залишенню без змін.

Представником позивача надано відповідь на відзив та письмові пояснення по справі, в яких він посилається на правові позиції Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, які зроблені раніше, чи містять посилання на більш ранні правові позиції, які були предметом дослідження суду касаційної інстанції при винесенні постанови Верховного Суду від 24 червня 2020 року по справі №344/8974/17.

Верховний Суд таким доводам представника позивача дав наступну оцінку. Постанова від 24 червня 2020 року по справі №344/8974/17 містить посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) та зазначено, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, які стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому, за період до прострочення боржника, підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Верховним судом по справі №344/8974/17 було розглянуто касаційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи», яку мотивовано тим, що із змісту кредитного договору за користування строковими кредитними коштами встановлено процентну ставку в розмірі 11,5% річних (проценти за користування кредитом), а за користування простроченими кредитними коштами в розмірі 20 % річних (проценти за неправомірне користування кредитом), з кінцевим терміном погашення кредиту та відсотків за ним (які включають в себе як проценти за користування кредитом так і проценти за неправомірне користування кредитом) - не пізніше 20 лютого 2018 року (п. 1.4., 1.5., 2.2., 2.3., кредитного договору). І таке нарахування процентів згідно пункту 3.2., здійснюється по день повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом. Позивач вважав, що до правовідносин сторін слід застосовувати положення Кредитного договору щодо користування кредитними коштами за відсотковою ставкою передбаченою умовами кредитного договору. Вимога про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором від 26 квітня 2013 року стосувалась дострокового погашення заборгованості та нарахованих відсотків, однак не стосувалась дострокового погашення процентів за неправомірне користування кредитом (пункт 5.3.2 кредитного договору).

Аналогічні доводи про нарахування заборгованості станом на 09.12.2021 року, за ставкою 20% на кредитну заборгованість за тілом кредиту, відповідно до п. 1.5 та п. 3.6. Договору про іпотечний кредит №81 від 26.02.2008 року наводив представник позивача в судовому засіданні.

За наслідками дослідження вищенаведених доводів представника ТОВ «Кредитні ініціативи», в постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 344/8974/17 вказано, що проценти в сумі 9707,78 доларів США нараховані після настання строку кредитування. Проте право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України і після настання строку кредитування кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Тому в стягненні процентів потрібно було відмовити у зв`язку із необґрунтованістю вимоги, а не внаслідок пропуску позовної давності. Тому судові рішення в цій частині підлягають зміні в їх мотивувальній частині, а в іншій частині залишенню без змін.

Таким чином, судом касаційної інстанції вже було надано належну правову оцінку доводам представника позивача щодо стягнення процентів за неправомірне користування кредитом, що відображено в постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 344/8974/17, постановленій з приводу спору між тими самими сторонами, про аналогічний предмет за інший період часу і з тих самих підстав.

Відповідно до пункту 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитора в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 зазначено правовий висновок, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість по відсотках станом на 09.12.2021 року в сумі 4204,65 грн. Тому, відповідно до вищевикладеного та ст. 625 ЦК України, з відповідача підлягають стягненню 3% річних від простроченої суми, в межах заявлених позовних вимог в сумі 4204,65 грн.

Вимога абзацу 2 частини першої ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Подібний за змістом висновок міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17.

При цьому, до таких висновків Верховний Суд у постанові № 344/8974/17 дійшов враховуючи обставини справи. Вимоги стягувача відповідно до заочного рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області №338/1265/13-ц від 19.08.2013 року було задоволено виключно за рахунок звернення стягнення на іпотечне майно. Виходячи з обраного позивачем способу захисту порушеного права, наявність судових рішень про вирішення спору між сторонами за договором про іпотечний кредит №81 від 26.02.2008 року, судом не встановлено підстав для відступу від висновків Верховного Суду викладених в постанові від 24.06.2020 року по справі №344/8974/17.

З доданого до позову розрахунку заборгованості за ставкою 20% річних на тіло кредиту на суму 84149,08 грн., такі відсотки нараховано після настання строку кредитування та після пред`явлення вимог про дострокове погашення заборгованості до відповідача відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Тому, виходячи з принципу правової визначеності, в зв`язку з необґрунтованістю, вимога про стягнення заборгованості за ставкою 20% на кредитну заборгованість за тілом кредиту станом на 09.12.2021 року в сумі 84149,08 грн. задоволенню не підлягає.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача 42995,77 грн. інфляційних втрат.

Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 07 липня 2020 року у справі №296/10217/15-ц (провадження №14-727цс19) дійшов наступного правового висновку.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Тому, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Окрім того, в постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №130/2604/18 (провадження № 61-19817св19), зазначено про можливість стягнення інфляційних втрат в залежності від вираження валюти у самому договорі, а не від стягнення судом кредиту відповідно до обмінного курсу гривні на відповідну дату.

Тому, оскільки грошове зобов`язання за договором про іпотечний кредит №81 від 26.02.2008 року виражене в іноземній валюті (долар США), позовна вимога про стягнення заборгованості за інфляційними витратами в сумі 42995,77 грн. задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 141, 263 - 265, 274 - 279, 354ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" 4204 (чотири тисячі двісті чотири) гривні 65 копійок заборгованості за ставкою 3% річних на кредитну заборгованість за відсотками та комісією за договором про іпотечний кредит №81 від 26 лютого 2008 року.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" 72 грн 66 коп судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий В. В. Решетов