Справа № 463/1575/21 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/811/3169/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Пащука Артема Ігоровича на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2021 року в складі судді Мармаша В.Я. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановив:

У лютому 2021 року позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 04.03.2015 станом на 14.01.2021 у розмірі 55607,93 грн.

Вимоги обгрунтовує тим, що 04.03.2015 відповідач став клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступноком якого є АТ КБ «Приватбанк», ідентифікувавшись та ознайомившись з «Умовами та правилами надання банківських послуг», підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», згідно якої отримав кредитну картку відповідно до тарифів якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У порушення умов договору, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконує, в результаті чого станом на 14.01.2021 виникла заборгованість в розмірі 55607,93 грн., яку позивач просив стягнути в судовому порядку.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 44801,27 грн., а також судові витрати в розмірі 1828,93 грн. судового збору.

У задоволені решти вимог позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_2 , вважає рішення незаконним та таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому має бути скасоване.

В апеляційній скарзі зазначає, що доказів отримання кредитної картки до позовної заяви долучено не було, доказів перерахунку коштів на картковий рахунок не було представлено.

Зазначає, що кредитний ліміт, це тіло, яке може лише зменшуватися при погашенні. Звертає увагу, що банк не представив виписки із кредитного договору відповідача, для перевірки правильності розрахунку наданого банком, при цьому відповідач не зміг подати свій розрахунок, оскільки із наявних документів такий подати не можливо.

Стверджує, що жодного кредитного договору з банком не було укладено, а Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку, відповідач не підписував.

Просить врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду висловлену у постанові від 03.07.2019, у справі № 342/180/17.

Зазначає, що розрахунок заборгованості за договором кредиту є лише таблицею із відповідними цифрами, при цьому без первинних облікових документів, які б підтверджували безспірність заборгованості та встановлювали прострочення виконання зобов`язань, не можливо перевірити правильність поданого розрахунку.

На думку апелянта, відсутні підстави вважати, що у відповідача виникли будь які зобов`язання перед позивачем у зв`язку з подачею анкети заяви, оскільки така не містить даних про обрання відповідачем банківських послуг, крім особистих даних та підпису відповідача.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2021 рокута ухвалити нове, яким у позові відмовити повністю. Стягнути із позивача судові витрати.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що 04.03.2015 між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено кредитний договір.

При цьому, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за пенею і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Суд зазначив, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Довідка та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, відтак відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З наданої копії Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», неможливо встановити її змісту.

З врахуванням зазначеного, суд прийшов висновку, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» не дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, а Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правила надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Разом з цим, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, що свідчить про порушення його прав, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом стягнення заборгованості за тілом кредиту (заборгованість за поточним тілом кредиту та забогованістть за простроченим тілом кредиту), яка згідно з розрахунком заборгованості становить 44801,27 грн.

Крім того, суд зазначив, що відповідач весь час користувався кредитними коштами, тому його вимога щодо застосування строку позовної давності у зазначених правопвідносинах є безпідставною.

Також, суд стягнув судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні справи суд врахував правову позицію висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.

За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках.

Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується лише стороною відповідача та тільки у межах задоволених позовних вимог, колегія суддів слідуючи принципу диспозитивності та положенням ст. 367 ЦПК України, законність оскаржуваного рішення у іншій частині не перевіряє.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 і 2 статті 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Судом встановлено, що 04.03.2015 ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківський послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 13).

У даній анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua (а.с. 16).

Крім того, 04.03.2015 відповідач підписав паспорт споживчого кредиту, в якому підтвердив, що отримав та ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, наданих виходячи із обраних ним умов кредитування (а.с. 14-15).

Відповідно до довідки, виданої АТ КБ «ПриватБанк», 14.02.2018 відповідачу встановлений кредитний ліміт на рівні 1400 грн., у подальшому такий змінювався, зокрема у сторону збільшення, а з 27.04.2020 становив 40755,23 грн., 06.08.2020 відбулась зміна кредитного ліміту, а саме зменшення до 0,00 грн (а.с. 11).

Таким чином, 04.03.2015 між відповідачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», який 14.06.2018 змінив найменування на АТ КБ «ПРИВАТБАНК», укладено кредитний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Із наданих позивачем довідок вбачається, що старт карткового рахунку ОСОБА_1 припав на 08.11.2017, у подальшому номери карток відповідача змінювалися, а термін дії останніх двох по серпень 2023 року (а.с. 11-12).

Зазначені обставини у відповідній частині стверджують підставність вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та заперечують протилежні доводи апеляційної скарги.

Іншими словами, не спростованим є факт укладення кредитного договору між сторонами, за умовами якого відповідач, фактично підписавши запропоновану йому банком анкету-заяву, отримав кредитний ліміт у відповідному розмірі.

В свою чергу, спростовуючи факт укладення спірного кредитного договору представник відповідача ОСОБА_2 у відповідних доводах апеляційної скарги не заперечує підписання та належність підпису на анкеті-заяві саме відповідачу ОСОБА_1 .

Як зазначає позивач, АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Платіжна картка, що видається позичальнику на підставі відкритого за нею розрахункового рахунку, діє в межах визначеного нею строку, і, за такого, повернення кредитних коштів в повному обсязі пов`язується виключно зі спливом останнього дня місяця дії такої картки (стаття 261 ЦК України).

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 18 червня 2014 року № 6-61цс14, від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, які згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України є обов`язковими для судів.

Відповідно до розрахунку, відповідач користувався кредитними коштами шляхом зняття їх з кредитної карти, здійснював платежі, а також поповнював карту.

Згідно із розрахунком, наданим позивачем, станом на 14.01.2021 заборгованість ОСОБА_1 становить 55607,93 гривень, з яких 44801,27 грн. заборгованість за тілом кредиту, 44801,27 заборгованість за простроченим тілом кретиту, 10806,66 грн. заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 9-10).

Цим же розрахунком заборгованості підтверджується часткове погашення відповідачем заборгованості за наданим кредитом, що свідчить про визнання останнім своїх зобов`язань, а також дійсне використання кредитних коштів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального а бо спрощеного), окремого провадження (ч. 2 ст. 19 ЦПК України).

За частиною 3 статті 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом (ч. 5 цієї ж статті).

Поряд з цим, оскільки розгляд даної справи проводився за правилами спрощеного позовного провадження, безспірність грошових вимог позивача, не повинна доводитися останнім чи встановлюватися судом, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

Крім цього, не погоджуючись із проведеним позивачем розрахунком, відповідач ОСОБА_1 свій розрахунок суду не представив.

Згідно із частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 договору №б/н від 04.03.2015 виникло зобов`язання, що мало сторонами договору виконуватись належним чином, проте, фактично отримані та використані ОСОБА_1 кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуто.

Як зазначалося вище, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить стягнути заборгованість, яка складається із тіла кредиту, у тому числі простроченогота заборгованості за відсотками.

У постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Цим самим касаційний суд прийшов висновку про укладеність кредитного договору в силу вимог закону, та, як наслідок, врахувавши, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, відтак Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Наведене свідчить про підставність вимог та обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту.

З наданого позивачем розрахунку вбачається наявність у відповідача заборгованості за кредитом, яка слідуючи розрахунку заборгованості є заборгованістю за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту в розмірі 44801,27 грн., а саме це ті кошти, які були надані позивачем у розпорядження відповідачки та використані останнім без їх повернення, відтак висновки суду першої інстанції про задоволення вимог у цій частині ґрунтуються на законі.

Обставин за яких би у суду були відсутні підстави для застосування відповідної постанови касаційного суду та висловленої у ній позиції, колегія суддів не встановила, підстав щодо необхідності відступити від відповідних висновків чи застосування інших учасники справи не наводить.

Більше того, у спірних правовідносинах сторона відповідача власне заперечує позовні вимоги покликанням на зазначену вище позицію Великої Палати Верхвоного Суду.

За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, позовні вимоги АТ КБ "ПРИВАТБАНК" про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту є підставними, оскільки отримання відповідачем кредитних коштів за договором підтверджується наявними у матеріалах доказами.

В свою чергу, не спростовує зазначених висновків і посилання апелянта на те, що кредитний ліміт, це тіло, яке може лише зменшуватися, оскільки такі твердження не відповідають дійсності та спростовуються самим поняттям кредиту (кредитного ліміту, лінії), як розміру коштів, які надаються банком клієнту на строк, обумовлений у договорі, на умовах платності та зворотності.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, строк дії картки, на яку було встановлено кредитний ліміт не закінчився, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення усіх коштів з відповідача, які фактично ним були отримані та не повернуті Банку, окрім нарахованих відсотків.

Що стосується позиції відповідача стосовно заперечень позовних вимог з мотивів пропуску позовної давності, то така найперше є суперечливою по відношенню до інших доводів, оскільки заперечуючи позовні вимоги через безпідставність таких, відповідач залишає поза увагою те, що положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання.

Іншими словами, для того, щоб зробити висновок про те, що позовна давність спливла, необхідно встановити чи належало позивачу суб`єктивне право, про захист якого він просить, чи воно порушувалося відповідачем, і якщо так, то з якого моменту про це дізналася або повинна була дізнатися особа, чине зупинявся або не переривався строку давності, і нарешті, чи не було поважних причин його пропущення.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 267 ЦК України).

Між тим, зважаючи на час відкриття відповідних карток відповідача та дію останньої із них до серпня 2023 року, зміною кредитного ліміту у серпні 2020 року, подавши позовну заяву у лютому 2021 року, позивач не може вважатися таким, що пропустив позовну давність.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, тому підставами для зміни чи скасування оскаржуваного рішення у відповідних частинах не є, що свідчить про необхідність залишення такої без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пащука Артема Ігоровича - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 27 вересня 2022 року

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк