КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2022 року

м. Київ

справа №755/14736/21

провадження № 22-ц/824/8487/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3

на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2022 року у складі судді Катющенко В.П.

у цивільній справі за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2022 рокупозовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з указаною ухвалою, 23 червня 2022 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена судом безпідставно, оскільки вказаний судом недолік позовної заяви у вигляді незазначення позивачем ринкової вартості предмету спору відсутній.

Уважає, що залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без руху, а в подальшому повертаючи її позивачу, суд першої інстанції безпідставно виходив з того, що під час звернення до суду з даним позовом позивач зобов`язана була надати суду докази, що підтверджують реальну вартість спірного майна на момент пред`явлення позову, оскільки цього не передбачено чинним цивільним процесуальним законодавством.

Учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до частини другої статті 369 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не усунула недоліки позовної заяви у строк, установлений судом.

У своєму листі щодо усунення недоліку позовної заяви від 08 червня 2022 року представник позивача - ОСОБА_3 , не погоджуючись з прийнятим судом рішенням, вважає його не обґрунтованим. При цьому, представником позивача, ОСОБА_3 , належних доказів, що підтверджують реальну вартість спірного майна на момент пред`явлення позову, суду не надано, судовий збір у визначеній судом сумі не сплачено.

Статтею 263 ЦПК України установлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, оскаржувана ухвала не відповідає указаним нормам, що згідно статті 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Як убачається з матеріалів справи, у вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просила поділити спільне майно подружжя, а саме, 13/100 частин квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №00, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, таким чином:

визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку 13/100 частин квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №00;

визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 ідеальну частку 13/100 частин квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №00;

припинити правовий режим права спільної сумісної власності подружжя на 1/2 ідеальну частку 13/100 частин квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 00.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків не більше десяти днів з дня отримання ухвали суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 квітня 2022 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2021 року скасовано, справа направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2022 року позовна заява залишена без руху з підстав того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження реальної вартості майна на момент пред`явлення позову, а тому, на підставі частини другої статті 176 ЦПК України позивачеві належить сплатити максимальний розмір судового збору в сумі 11 350 грн.

08 червня 2022 року з метою усунення недоліків, зазначених в ухвалі Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2022 року, представник позивача ОСОБА_3 подав заяву про усунення недоліків, в якій зазначив, що, на його думку недоліки позовної заяви відсутні, позивачем зазначено ціну позову, виходячи з інформації, зазначеній у договорі купівлі-продажу, та сплачено судовий збір. Уважав, що незгода судді місцевого суду із визначеною позивачем ціною позову не може бути підставою для залишення позову без руху.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2022 рокупозовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Згідно з частинами першою-третьою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити). Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Згідно частини третьої ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити:

1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти;

3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;

4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;

5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;

7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;

8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;

9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;

10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.

Відповідно до частини четвертої статті 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачка ОСОБА_1 визначила ціну позову у сумі 158 700 грн 00 коп., що відповідає ціні договору купівлі-продажу 13/100 часток квартири від 26 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за №6-2283.

Згідно з ч. 2 ст. 176 ЦПК України, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Таким чином, нормами ЦПК України передбачена можливість попереднього визначення розміру судового збору самим судом у разі, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо.

Отже, процесуальним законом урегульовано правовий алгоритм дій суду для визначення розміру судового збору у випадку незгоди з визначеною позивачем ціною позову.

Водночас чинним цивільним процесуальним законодавством України не передбачено повноважень суду щодо залишення позовної заяви без руху з метою зобов`язання позивача надати суду докази, що підтверджують реальну вартість спірного майна на момент пред`явлення позову для визначення розміру судового збору.

Тому з огляду на положення частини другої статті 6 Закону України «Про судовий збір» та частини другої статті 176 ЦПК України колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у випадку, якщо він вважав, що ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна, мав здійснити розгляд справи по суті та встановити ціну позову при розгляді справи і розподілити судові витрати за результатами такого розгляду відповідно до статті 141 ЦПК України, а не повертати позовну заяву заявнику.

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тому пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке включає не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом.

Окрім того, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Дослідивши матеріали поданої позовної заяви, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для залишення без руху позову і у зв`язку з недотриманням вимог частини четвертої статті 175, частини четвертої статті 177 ЦПК України.

Таким чином, колегія суддів уважає обгрунтованими доводи апеллянта, наведені в апеляційній скарзі, про те, що чинним процесуальним законодавством не зобов`язано позивача проводити актуалізацію ринкової вартості майна, що є предметом позову, з урахуванням Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» на стадії подання позовної заяви.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції не взяв до уваги доводи та аргументи позивача, не однократно викладені як в позовній заяві, так і в заяві про усунення недоліків, а також постанову Київського апеляційного суду від 20 квітня 2022 року, належним чином їх не проаналізував та досить формально підійшов до вирішення питання про прийняття позовної заяви.

Отже, виходячи з вищенаведеного, колегія доходить висновку, що місцевий суд не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про повернення позовної заяви, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статями 367, 368, 374, 379, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2022 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик