ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/826/20Головуючий у 1-й інстанції Холява Л.І.
Провадження № 22-ц/817/795/22 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Гірський Б. О., Дикун С. І.,

секретар - Панькевич Т.І.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 29 червня 2022 року, повний текст якого складено 8 липня 2022 року, ухвалене суддею Холявою Л.І. у цивільній справі №601/826/20 за позовом акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача, розірвання кредитного договору, скасування нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, відновлення залишків коштів на рахунку,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року акціонерне товариство "Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 8 грудня 2011 року у розмірі 56 972,86 грн, з яких 31 139,57 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 12 809,14 грн- заборгованість за простроченими відсотками нарахованими на прострочений кредит, 9 834,97 грн - нарахована пеня, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 2689,18 грн - штраф (процентна складова).

Позов обгрунтовано тим, що між сторонами було укладено вищевказаний кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач умови кредитного договору належним чином не виконував, станом на 22 березня 2020 року виникла заборгованість у зазначеному розмірі.

В липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив розірвати укладений між ним та ПАТ КБ "ПриватБанк" кредитний договір від 8 грудня 2011 року, зобов`язати АТ "КБ "ПриватБанк" відновити залишок коштів на його картковому рахунку № НОМЕР_1 та всіх додаткових рахунках згідно угоди №SAMDN1211 від 8 грудня 2011 року, процентів, пені та інших штрафних санкцій за користування використаним кредитним лімітом, що виник внаслідок проведення операцій (транзакцій) у період з 16 жовтня 2018 року по 17 жовтня 2018 року включно, тобто станом на 00:00 год. 16 жовтня 2018 року із врахуванням внесених ним грошових коштів у сумі 26 800,00 грн на погашення дійсної кредитної заборгованості; визнати недійсними операції щодо видачі додаткової картки №312182, за допомогою якої здійснювались шахрайські операції та яка була "підв`язана" 16 жовтня 2018 року як "додаткова" до рахунку, який належить ОСОБА_1 , згідно угоди №SAMDN1211 від 8 грудня 2011 року; скасувати раніше нараховані платежі за Миттєвими розстрочками на загальну суму 56 972,86 грн, які були оформлені іншими особами на ОСОБА_1 16.10.2018 року внаслідок шахрайських дій.

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 29 червня 2022 року в задоволенні позову АТ "КБ "ПриватБанк" та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ "КБ "ПриватБанк" просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ "КБ "ПриватБанк" скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити. Вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права. ОСОБА_1 підписав анкету-заяву, в якій погодився, що ця анкета разом із Пам"яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, правилами користування, умовами обслуговування та кредитування складають договір про надання банківських послуг. Своїм підписом на цій анкеті ОСОБА_1 підтвердив, що йому було надано повну інформацію щодо надання банківських послуг. Анкета-заява та отримання кредитної карти є належним доказом укладення кредитного договору. Відповідач користувався кредитним коштами, однак кошти на сплату заборгованості вносив частково, що призвело до утворення простроченої заборгованості.

Суд першої інстанції безпідставно відмовив банку у стягненні фактично отриманих позичальником грошових коштів, при цьому проігнорувавши висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17. Висновок про необгрунтованість заборгованості за простроченим тілом кредиту не відповідає матеріалам справи. Заборгованість за тілом кредиту складається з поточної та простроченої заборгованості. Відсутність боргу за поточним тілом кредиту не означає, що боргу перед банком не існує, а означає, що вся заборгованість за тілом кредиту стала простроченою.

У відзиві ОСОБА_1 просить у задоволенні апеляційної скарги АТ "КБ "ПриватБанк" відмовити. Вказує, що без підпису позичальника Умови та правила надання банківських послуг не можуть вважатись скаладовою частиною кредитного договору. АТ "КБ "ПриватБанк" не надано жодного доказу, який би підтверджував укладення кредитного договору із ОСОБА_1 . Щодо наданого банком розрахунку заборгованості зазначив, що виписка по рахунку не є належним доказом, ця виписка не підписана уповноваженими особами банку, жодна із сум не підтверджена, не пояснюється правова природа виникнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 31 139, 57 грн.

Рішення суду оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ "КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність та обгрунтованість рішення лише в цій частині.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення шляхом зміни мотивувальної частини рішення щодо відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення з ОСОБА_1 31 13, 57 грн заборгованості за тілом кредиту та 12 809,14 грн. заборгованості за відсотками згідно ст. 625 ЦК України, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 8 грудня 2011 року між публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк", правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк", та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг, шляхом підписання анкети-заяви № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Крім того, він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які не підписані ОСОБА_1 .

Будь-які інші докази, які б свідчили про узгодження сторонами істотних умов кредитного договору, позивачем не надані.

ОСОБА_1 отримав кредитну картку та в період з 2011 по 2020 роки користувався кредитними коштами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною першою статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зробила висновок про те, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З урахуванням зазначеного висновку, суд першої інстанції правильно виходив з того, що матеріали справи не містять підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 при укладенні кредитного договору умови та правила банківських послуг; в анкеті-заяві, підписаній ОСОБА_1 , відсутні домовленості сторін про сплату процентів, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту; надані банком Витяг з Тарифів, Витяг з Умов не підписані ОСОБА_1 .

За таких обставин відсутні підстави для стягнення процентів, пені та штрафів, які не погоджувались сторонами при укладенні кредитного договору.

Рішення суду в цій частині є законним та обгрунтованим, підстав для його зміни чи скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що підписання ОСОБА_1 анкети-заяви свідчить про те, що своїм підписом на цій анкеті відповідач підтвердив, що йому було надано повну інформацію щодо надання банківських послуг; анкета-заява та отримання кредитної карти є належним доказом укладення кредитного договору, колегія суддів оцінює критично, судом першої інстанції надано вірну оцінку таким доводам.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у сумі 31 139,57 грн за простроченим тілом кредиту та 12 809,14 грн. за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, суд виходив з помилкових мотивів, з якими колегія суддів не погоджується.

Так, суд першої інстанції не вбачав підстав для стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, а також процентів за користування кредитними коштами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, враховуючи відсутність заборгованості за поточним тілом кредиту та відсутність обгрунтування правової природи простроченого тіла кредиту.

При цьому суд першої інстанції не з"ясував обставини справи щодо розміру фактично отриманих ОСОБА_1 кредитних коштів, а також розміру повернутих банку коштів, погоджених чи непогоджених сторонами строків повернення кредитних коштів, що має істотне значення для вирішення позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту, для висновку про наявність чи відсутність як простроченої, так і поточної заборгованості, та для вирішення питання про наявність підстав для стягнення процентів згідно ст. 625 ЦК України, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни судового рішення щодо мотивів відмови у стягненні 31 139, 71 грн. заборгованості за тілом кредиту та 12 809,14 грн. відсотків згідно ст. 625 ЦК України, шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Укладений між сторонами договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту.

Відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов"язку не встановлений або визначений моментом пред"явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Як вбачається з наданої банком виписки з рахунку за договором, ОСОБА_1 з моменту укладення кредитного договору користувався кредитними коштами та повертав їх банку.

Так, у період з 9 грудня 2011 року до 01 березня 2020 року він використав 434 735,60 грн кредитних коштів та за цей же період вніс на картковий рахунок 443 180,94 грн., тобто на 8 445, 34 грн. більше, ніж фактично отримав.

Отже, враховуючи добровільне повернення ОСОБА_1 до моменту пред"явлення вимоги (звернення позивача в суд) усієї суми фактично отриманих ним від ПАТ КБ "ПриватБанк" та використаних кредитних коштів, тому відсутні підстави вважати, що є будь-яка заборгованість за тілом кредиту (поточна чи прострочена).

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду (постанова від 3 липня 2019 року, справа №342/180/17).

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки строк виконання грошового зобов"язання сторонами не визначений, на момент звернення в суд усі отримані боржником ОСОБА_1 кошти були повернуті кредитору, тому відсутні підстави вважати грошове зобов"язання простроченим, відповідно відсутні підстави для стягнення процентів, нарахованих банком згідно ст. 625 ЦК України.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 382-384, п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" - задовольнити частково.

Рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 29 червня 2022 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення щодо відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченим тілом кредиту та відсотків згідно ст. 625 ЦК України в редакції цієї постанови.

У решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2022 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Гірський Б.О.

Дикун С.І.