Справа № 166/237/22 Головуючий у 1 інстанції: Фазан О. З.
Провадження № 22-ц/802/754/22 Категорія: 37 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданого в її інтересах представником ОСОБА_2 , до Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" про стягнення невиплаченого страхового відшкодування, за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 31 травня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2022 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок наїзду автомобіля марки «Мерседес», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 загинув її чоловік ОСОБА_4 .

Цивільно-правова відповідальність водія даного транспортного засобу була застрахована полісом № АО3382339 у ПрАТ "УТСК".

13 лютого 2020 року та 10 березня 2020 року позивач зверталася до відповідача про виплату їй страхового відшкодування, однак отримала відмову

На підставі наведеного позивачка просила суд стягнути із ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» 47639 грн, з яких 25038 грн моральна шкода та 22601 грн витрати на поховання та спорудження пам`ятника, невиплаченого страхового відшкодування .

Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 31 травня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Українська транспортна страхова компанія на користь ОСОБА_1 47639 грн невиплаченого страхового відшкодування. Стягнуто з ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь держави 2481 грн судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з"ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване судове рішення скасувати, прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Покликається на норми ч.5 ст.1187 ЦК України, зокрема на те, що ДТП сталася внаслідок порушення постраждалим пішоходом, який перебував у стані алкогольного сп"яніння, Правил дорожнього руху, що звільняє власника джерела підвищеної небезпеки та страховика від відповідальності.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до частини першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_4 сталася дорожньо- транспортна пригода ( ДТП) , в якій водій автомобіля марки " Мерседес" р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_3 здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_4 , внаслідок чого той помер на місці. За даним фактом порушено кримінальне провадження № 0000861 від 26.12.2019 року, яке закрито відповідно до постанови від 28.04.2020 року у зв`язку із відсутністю в діяннях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення ( а.с. 9, 32-34).

Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 26.12.2019 року Гірниківською сільською радою Ратнівського району Волинської області, актовий запис № 52, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 14).

Автомобіль марки «Мерседес", реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний ОСОБА_3 , на час вчинення ДТП був застрахований в ПРАТ "УТСК "ПрАТ «УПСК», що стверджується полісом № АО3382339, який був чинним станом на 2512.2019 рік (а.с. 17), що не заперечується сторонами по справі.

Дружина загиблого ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_5 13.02.2020 року звернулися до ПРАТ "УТСК" про виплату страхового відшкодування відповідно 10015 грн моральної шкоди, 4202 грн витрат на поховання ( а.с. 7-8,15). Факт перебування у шлюбі ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_4 підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 , виданим 11.11.1976 року Гірниківською сільською радою Ратнівського району Волинської області, актовий запис № 31 ( а.с. 10-11).

ОСОБА_1 подала ПРАТ "УТСК " уточнену інформацію про родичів першого ступеня спорідненості ОСОБА_4 - дочки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , син ОСОБА_9 , мати ОСОБА_10 , батько ОСОБА_11 ( а.с.18).

ОСОБА_1 10.03.2020 року звернулася до ПРАТ "УТСК " з уточненою заявою про виплату страхового відшкодування для дружини: 50076 грн - моральна шкода, 4202 грн - відшкодування витрат на поховання (а.с.21 - 22).

ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 звернулися із заявами про відмову від частки страхового відшкодування на користь ОСОБА_1 (а.с. 23-27).

ОСОБА_15 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 (а.с.30).

ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 (а.с.31).

ОСОБА_1 17.11.2020 року звернулася до ПРАТ "УТСК " про долучення документів про встановлення пам`ятника загиблому ОСОБА_4 - товарного чека на суму 41000 грн від 03.11.2020 року, акта надання послуг від 03.11.2020 року, копії свідоцтва про державну реєстрацію ФОП та копії свідоцтва платника єдиного податку ОСОБА_16 , фото встановлення пам`ятника ОСОБА_4 ( а.с. 35-39).

Згідно з відповіддю Національного Банку України від 19.04.2021 року на звернення представника позивачки страховиком ПРАТ "УТСК " на виконання вимог пунктів 27.3 та 27.4 ст. 27 Закону було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 47639 грн, а також 231 грн пені за кожен день прострочення у виплаті страхового відшкодування ( а.с. 40-41).

Зі змісту позовних вимог слідує, що ОСОБА_1 просить відшкодувати 25038 грн моральної шкоди, оскільки її діти відмовилися від відшкодування моральної шкоди внаслідок загибелі батька на її користь (а.с. 21), та 22601 грн відшкодування витрат на поховання та встановлення пам`ятника (а.с. 15,35-39).

Відповідно до постанови слідчого СУ ГУНП у Волинській області від 28.04.2020 року кримінальне провадження щодо даної ДТП закрито у зв"язку із відсутністю в діяннях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення.

Як вбачається, ПРАТ "УТСК" сплатило страхове відшкодування на суму 47639 грн, що підтверджено платіжними дорученнями про страхове відшкодування представнику ОСОБА_1 за № № : 32815 від 14.09.2020 року - 3139 грн, 32736 від 10.09.2020 року - 2000 грн, 32684 від 09.09.2020 року - 2000 грн,32637 від 08.09.2020 року - 2000 грн,32588 від 07.09.2020 року - 2000 грн,32547 від 04.09.2020 року - 2000 грн,32510 від 03.09.2020 року - 2000 грн,32468 від 02.09.2020 року - 2000 грн,32422 від 01.09.2020 року - 2000 грн,32363 від 31.08.2020 року - 2000 грн,32333 від 28.08.2020 року - 2000 грн,32294 від 27.08.2020 року - 2000 грн,32248 від 26.08.2020 року - 2000 грн,36028 від 16.02.2021 року - 2500 грн,35848 від 11.02.2021 року - 1000 грн,35790 від 10.02.2021 року - 1000 грн,35717 від 09.02.2021 року - 1000 грн, 35652 від 08.02.2021 року - 1000 грн, 35592 від 05.02.2021 року - 1000 грн, 35540 від 04.02.2021 року - 1000 грн, 35492 від 03.02.2021 року - 1000 грн, 35229 від 26.01.2021 року - 1000 грн,35107 від 22.01.2021 року - 1000 грн, 35002 від 20.01.2021 року - 1000 грн, 34949 від 19.01.2021 року - 1000 грн,34841 від 16.01.2021 року - 1000 грн,34713 від 14.01.2021 року - 1000 грн, 34662 від 13.01.2021 року - 1000 грн,34602 від 12.01.2021 року - 1000 грн, 34557 від 11.01.2021 року - 1000 грн, 34512 від 06.01.2021 року - 1000 грн, 34465 від 05.01.2021 року - 1000 грн ( а.с. 60-76 ), відповіддю НБУ ( а.с. 40-41).

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Поняття джерела підвищеної небезпеки закріплено у статті 1187 ЦК України.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно зі статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176 цс 18, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята

статті 1187 ЦК України).

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при осягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Подібні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654 св 18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702 св 18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195 св 18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216 св 18); від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19 (провадження № 61-6775 св 20) від 07 жовтня 2020 року у справі № 285/4223/17 (провадження № 61-39056 св 18); від 24 листопада 2021 року у справі № 342/709/20 (провадження № 61-11129 св 21).

Як було встановлено постановою про закриття кримінального провадження, слідчий зазначив, що пішохід ОСОБА_4 порушив ПДР, отримав тілесні ушкодження, і в результаті отриманих травм помер на місці події ( а.с.33-34).

Разом з тим, п. 27.3. ст. 27 Закону № 1961-ІV визначено обов`язок страховика відшкодувати моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, та встановлено розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) стосовно одного померлого - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, яке виплачується рівними частинами особам, визначеним цієї нормою закону та яким заподіяно таку шкоду.

Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Виключний перелік підстав для відмови у здійсненні страховиком страхового відшкодування передбачений у ст. 37 Закону № 1961-ІV.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на ІНФОРМАЦІЯ_4 становила 4173 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що відповідач мав обов`язок провести виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 , пов`язаного з моральною шкодою, в розмірі 50076 грн. Крім того, дані обставини сторонами не оспорювалися та доказуванню не підлягали.

Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (пункт 27.4 статті 27 Закону України № 1961-IV).

Позивачем ОСОБА_1 на підтвердження витрат на поховання було надано копію товарного чеку від 26.12.2019 року на суму 4202 грн та документи про встановлення пам`ятника (а.с.15,35-39) на суму 41000 грн.

Таким чином, на відшкодування моральної шкоди належало до виплати 50076 грн (12 х 4173 грн), витрат на поховання - 4202 грн, а також на встановлення пам"ятника - 41000 грн, а всього на суму - 95278 грн. Оскільки позивачці вже було виплачено 47639 грн, то відповідно решта сума становить 47639 грн (95278 грн - 47639 грн).

Отже, суд першої інстанції правильно визнав обґрунтованими вимоги позивача ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача страхових виплат у сумі 47639 грн, оскільки ці вимоги підтверджуються наданими доказами, які належним чином оцінені судом та їх зміст не спростований відповідачем. Разом із цим, присуджена до стягнення сума не перевищує її максимальний розмір, встановлений зазначеною нормою статті 27 Закону України № 1961-IV у спірних правовідносинах.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Проаналізувавши зміст рішення суду в оскаржуваній частині з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів доходить висновку, що судом ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду, питання обґрунтованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що судом першої інстанції було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що місцевим судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалене законне і обґрунтоване рішення. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 268, 367-369, 375, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану в її інтересах представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 31 травня 2022 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2022 року.

Головуючий

Судді