ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/769/22 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря - Романська К.М.

сторін:

представника апелянта - Юрків М.Й.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши в режимі відеоконференції цивільну справу № 607/20023/21 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2022 року (ухвалене суддею Дзюбичем В.Л.) в справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» про визнання кредитного договору частково недійсним та стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Кредобанк» (далі - АТ «Кредобанк») про визнання кредитного договору частково недійсним та стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 11 травня 2017 року між ним та ПАТ «Кредобанк» (в даний час - АТ «Кредобанк») укладено Кредитний договір № LOY-57459, на підставі якого позивач отримав кредит в сумі 30 000 грн. на споживчі цілі, із терміном кредитування до 10 травня 2022 року. Розділом 2 Кредитного договору визначено умови кредитування, згідно яких за користування кредитом Позичальник сплачує Банку проценти у розмірі 15.99% річних (п.2.4 Договору), розмір щомісячного платежу - 1330.00 грн. (п.2.6 Договору). Також, пунктом 2.12 Договору визначено, що Позичальник сплачує Банку комісії: 1) за видачу кредиту, одноразово - 0% від суми кредиту, сплачує в день видачі кредиту; 2) за управління кредитом, сплачується щомісяця відповідно до Графіку платежів; 3) інші комісії, передбачені тарифами Банку, які стягуються при обслуговуванні Поточного рахунку для обслуговування кредиту.

Згідно п. 4.1 Договору, за надання послуг Позивач сплачує Банку комісії в порядку, строки та розмірі, передбачені п. 2.1 Договору.

Позивач вказує на те, що пункти 2.12 та 4.1 Кредитного договору є незаконними, несправедливими, такими, що порушують права позичальника як споживача та є такими, що повинні бути визнані недійсними, адже кредитодавцю на час укладання договору заборонялось встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту умови щодо сплати комісії за управління кредитом. Крім того, встановивши у Договорі сплату щомісячної комісії, відповідач не зазначив, які саме послуги надаються за вказану комісію. Крім того, умови Договору, якими встановлюються зобов`язання позичальника по оплаті Банку комісії за управління кредитом (п.2.12, 4.1 Кредитного договору) є недійсними з тих підстав, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обов`язком банку. При цьому, відповідач нарахував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме управління кредитом, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч.1 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Також, позивач звертає увагу, що оскільки через встановлену банком комісію за управління кредитом він сплатив на користь відповідача надлишкові грошові кошти, у вигляді комісії за управління кредитом, на загальну суму 30706.07 грн. А тому, такі грошові кошти повинні бути повернуті позивачу, оскільки є безпідставно набутим майном у розумінні ст. 1212 ЦК України.

У зв`язку з наведеним просив суд:

- визнати недійсною з моменту укладення договору умову п.4.1 Кредитного договору №LOY-57459 від 11 травня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Кредобанк», яким передбачено, що за надання послуг позичальник сплачує банку комісії в порядку, строки та розмірі, передбачені п.2.12 Кредитного договору;

- визнати недійсною з моменту укладення договору умову п.2.12 Кредитного договору №LOY-57459 від 11 травня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Кредобанк», яким передбачено, що позичальник сплачує банку комісії за управління кредитом відповідно до Графіку платежів;

- стягнути з відповідача в користь ОСОБА_1 30706.07 грн. безпідставно отриманих грошових коштів;

- стягнути з відповідача в користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

10 вересня 2021 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій зазначає, що сума безпідставно отриманих відповідачем коштів становить 33366.07 грн., у зв`язку з чим збільшив позовні вимоги в частині стягнення безпідставно отриманих грошових коштів до зазначеної суми.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсними з моменту укладення положення п.4.1 Кредитного договору № LOY-57459 від 11 травня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Кредобанк», яким передбачено, що за надання послуг позичальник сплачує банку комісії в порядку, строки та розмірі, передбачені п. 2.12. Кредитного договору.

Визнано недійсними з моменту укладення положення п.2.12 Кредитного договору № LOY-57459 від 11 травня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Кредобанк», якими передбачено, що позичальник сплачує банку комісії за управління кредитом відповідно до Графіку платежів.

Стягнуто із АТ «Кредобанк» в користь ОСОБА_1 30706.07 грн. безпідставно отриманих грошових коштів.

Стягнуто із АТ «Кредобанк» в користь ОСОБА_1 8000 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, АТ «Кредобанк» подало на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі без примусу. Сторонами Договору погоджено усі умови кредитування, а саме, загальну вартість кредиту, загальні витрати по кредиту, проценти за користування кредитом, платежі за додаткові супутні послуги, тощо. При цьому, законом не встановлено недійсність такої умови договору, як необхідність сплати комісії за управління кредитом. Крім того, абз.2 ч.2 ст.8 ЗУ «Про споживче кредитування», у редакції, яка діяла на дату укладання Договору, передбачалось, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладання договору про споживчий кредит. Таким чином, послуги за управління кредитом це чітко визначені за їх змістом витрати за послугу кредитодавця.

Позивачем не доведено факту порушення його прав, оскільки він отримав від відповідача всю інформацію, пов`язану з отриманням кредиту та його сукупною вартістю. Позивач мав можливість проаналізувати умови кредитування та всі платежі за оспорюваним Договором.

Звертає увагу на те, що витрати за управління кредитом - це чітко визначені за їх змістом витрати за послугу кредитодавця, яка не суперечить Закону; дана комісія узгоджена сторонами і врахована при укладенні Кредитного договору у загальній вартості та загальних витратах щодо кредиту. Таким чином, умова Договору про комісію за управління кредитом не суперечить, а відповідає вимогам законодавства України - відповідала чинним на той час редакціям Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, не порушує прав позичальника, як споживача банківських послуг. Тому, сплачені кошти по комісії за управління кредитом не підлягають поверненню позивачу, що не враховано судом першої інстанції.

Крім того, проаналізувавши наведений в акті приймання виконаних робіт детальний опис наданих позивачу послуг, можна дійти висновку, що відображена у ньому інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи не відповідає критерію розумності та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт. Крім того, позивач є одним із засновників АО «Кметик та партнери», має у своєму штаті необхідну кількість професійних адвокатів, а також активно надає послуги у сфері права третім особам, що вказує на відсутність необхідності в наданні йому такого виду правової допомоги, як надання усних консультацій та роз`яснень щодо наявності правових підстав для звернення до суду. Зазначає, що позивач добре знав, розумів, мав власне бачення та сформовану думку, а також набір необхідних інструментів для подання чи не подання такого даного позову. У зв`язку з наведеним, у позивача не було необхідності нести витрати на отримання професійної правничої допомоги. Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів розумності таких витрат на оплату послуг адвоката - апелянт заперечує проти їх стягнення з AT «Кредобанк».

У зв`язку з викладеним просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі до суду не надходив.

В судовому засіданні представник AT «Кредобанк» - адвокат Юрків М.Й. апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на мотиви, викладені у ній.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Кметик В.С. проти апеляційної скарги заперечили та просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

11 травня 2017 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № LOY-57459, відповідно до якого позивач зобов`язувався надати у власність відповідача грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а відповідач зобов`язувався використати кредит на цілі, вказані в цьому кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених цим кредитним договором.

Відповідно до умов вищевказаного Договору відповідач зобов`язувався 11 травня 2017 року надати позивачу кредит на поточні потреби у сумі 30000.00 грн., терміном кредитування до 10 травня 2022 року. Також у ньому узгоджено фіксовану процентну ставку за користування кредитом - 15.99 % річних, а також визначено розмір щомісячного платежу 1330 грн.

Положенням п.4.1 Договору визначено, що за надання послуг позичальник сплачує банку комісії в порядку, строки та розмірі, передбачені п. 2.12 Кредитного договору.

Відповідно до п.2.12 Договору позичальник сплачує банку комісії: 1) за видачу кредиту одноразово в розмірі 0% від суми кредиту сплачується в день видачі кредиту; 2) за управління кредитом - щомісяця відповідно до Графіку платежів; 3) інші комісії, передбачені тарифами Банку, які стягуються при обслуговуванні Поточного рахунку для обслуговування кредиту.

Згідно п.п.5.1, 5.2 Договору позичальник зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і терміни, передбачені кредитним договором та/або додатками до нього. Щомісячно позичальник здійснює повернення суми заборгованості за кредитом, сплачує проценти за користування та комісію за обслуговування кредиту у вигляді рівних сум - ануїтетного платежу.

Відповідно до копій платіжних доручень (призначення платежу - оплата кредиту згідно Договору №LOY-57459 від 11 травня 2017 року), позивач ОСОБА_1 за період з 10 червня 2017 року по 10 липня 2021 року оплатив на користь АТ «Кредобанк» грошові кошти на загальну суму 60706,07 грн.

Як вбачається з графіка платежів за Кредитним договором №LOY-57459 від 11 травня 2017 року та розрахунку сукупної вартості кредиту, сума щомісячного платежу у розмірі 1330 грн. розрахована із врахуванням: 1) суми погашення основної суми кредиту; 2) суми відсотків за користування кредитом; 3) комісії за управління кредитом у незмінному розмірі 597.00 грн., щомісячно.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.

Поняття зобов`язання належить до фундаментальних понять доктрини цивільного права. Розумне тлумачення законодавства можливе лише з врахуванням правової природи зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, за змістом загальних норм права об`єктом зобов`язання не можуть бути дії, які одна із сторін вчиняє на власну користь.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.

Немає підстав вважати умову конкретного кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом нікчемною ані з огляду на приписи ст.21 Закону в редакції, чинній на час укладення цього договору, ані з огляду на приписи ст.228 ЦК України. Така умова є недійсною як оспорювана.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17.

Судом встановлено, що на час укладання спірного кредитного договору (11 травня 2017 року) діяло положення частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», за яким умова договору, якою передбачено плату за послуги, що супроводжують кредит, тобто компенсація сукупних послуг банку за рахунок позивача, є незаконними, що виключає застосування положень статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» (чинного з 10 червня 2017 року), згідно з якою до загальних витрат за споживчим кредитом включено, зокрема комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Доводи апелянта про те, що умова договору про комісію за управління кредитом не суперечить, а відповідає вимогам законодавства України, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, є незаконними.

Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 522/18855/16.

За наведених обставин, керуючись положеннями Закону України «Про захист прав споживачів», а також враховуючи вищезазначені позиції Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість заявлених вимог у частині визнання недійсними умов кредитного договору щодо встанов-лення щомісячної комісії за надання послуг та управління кредитом.

Щодо позовних вимог про стягнення безпідставно сплачених сум коштів за кредитом, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона отримала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість отриманого за цінами, які існують на момент відшкодування.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України».

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, а отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi вказаної норми лише за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

З матеріалів справи вбачається, що розмір щомісячного платежу за спірним кредитним договором становить 1330 грн. Вказана сума сплачувалась позивачем регулярно, у відповідності до п.2.11 та п.5.2.1 Договору (щомісячно, з 03 по 10 число кожного місяця).

Як слідує з графіка платежів за Кредитним договором №LOY-57459 від 11 травня 2017 року та розрахунку сукупної вартості кредиту, сума щомісячного платежу у розмірі 1330 грн. розрахована із врахуванням: 1) суми погашення основної суми кредиту; 2) суми відсотків за користування кредитом; 3) комісії за управління кредитом у незмінному розмірі 597.00 грн., щомісячно.

Встановлено, що відповідно до наявних в матеріалах справи копій платіжних доручень (призначення платежу - оплата кредиту згідно Договору №LOY-57459 від 11 травня 2017 року), позивач ОСОБА_1 за період з 10 червня 2017 року по 10 липня 2021 року оплатив на користь АТ «КРЕДОБАНК» грошові кошти на загальну суму 60706.07 грн. Наведені обставини підтверджуються наданим позивачем розрахунком заборгованості за Кредитним договором №LOY-57459 від 11 травня 2017 року (станом на 13 липня 2021 року).

Із наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором №LOY-57459 від 11 травня 2017 року суд погоджується, виходячи з наступного.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що враховуючи визнання недійсними пунктів кредитного договору, якими передбачено щомісячну сплату комісії за управління кредитом у розмірі 597.00 грн., виходячи із розміру щомісячної заборгованості за тілом кредиту, а також розміру відсотків (15.99% річних), суму щомісячного платежу за Кредитним договором слід обраховувати без врахування комісії за управління кредитом, зокрема, наступним чином: з 12 травня 2017 року по 10 червня 2017 року - 1330=399.75+930.25 (де 1330 грн. - сума щомісячного платежу; 399 - сума сплачених відсотків у залежності від суми заборгованості за тілом кредиту станом на дату розрахунку (15.99 % від 30000 станом на 10 червня 2017 року = 4797.00/12 місяців = 399.75 грн. процентів), 930.25 грн. - сума сплаченої заборгованості по тілу кредиту).

В матеріалах справи копій квитанцій та платіжних доручень за період з 08 червня 2017 року по 09 липня 2021 року, станом на 11 липня 2021 року загальна сума коштів, яку позивач сплатив на користь АТ «Кредобанк» на погашення заборгованості за Кредитним договором №LOY-57459 від 11 травня 2017 року, становить 66680 грн., з яких: 30000 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 5973.93 грн. - сума сплачених процентів станом на 11 липня 2019 року (дату погашення заборгованості за тілом кредиту).

Отже, станом на 11 липня 2021 року, позивачем здійснено переплату суми заборгованості за Кредитним договором №LOY-57459 від 11 травня 2017 року на суму 30706.07 грн. (66680-5973.93-30000=30706.07 грн., де: 66680 - загальна сума коштів, яку позивач сплатив на користь АТ «КРЕДОБАНК», 5973.93 - сума сплачених процентів, 30000 - сума сплаченої заборгованості за тілом кредиту).

Доводи апелянта про те, що позивач свідомо і добровільно сплачував комісію за управління кредитом та жодних договірних підстав для врахування їх у рахунок погашення кредиту не було і немає, суд апеляційної інстанції не бере до уваги, оскільки коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

З огляду на викладене отримані банком кошти у вигляді комісії за управління кредитом є безпідставно набутим майном у розумінні статті 1212 ЦК України, а тому надлишково сплачені позивачем грошові кошти на загальну суму 30706.07 грн. підлягають стягненню з АТ «Кредобанк» на користь позивача.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається із Договору про надання професійної правничої допомоги від 05 липня 2021 року, укладеного між адвокатським об`єднанням «Кметик та Партнери» та клієнтом ОСОБА_1 , адвокатське об`єднання прийняло на себе зобов`язання надати правову допомогу Клієнту, щодо консультування, правового супроводу, представництва та захисту інтересів Клієнта у спорі між ОСОБА_1 та АТ «Кредобанк».

Відповідно до умов п.4.1 вищевказаного договору, за надання правової допомоги відповідно до предмету цього договору, Клієнт сплачує Адвокатському об`єднанню гонорар у сумі 10000.00 грн., який є фіксованим, та не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого Адвокатським об`єднанням часу.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19, суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Відповідно до Акту приймання виконаних робіт від 28 грудня 2021 року, в ході виконання умов Договору про надання професійної правової (правничої) допомоги від 28 грудня 2021 року, було виконано ряд робіт (надано послуг) під час розгляду даної справи. У п.4 вищевказаного акту зазначено, що керуючись пунктами 4.1, 4.4 та 4.5 Договору, сторони погоджуються, що гонорар за виконану роботу станом на день підписання цього акту, становить 10000.00 грн.

Згідно платіжного доручення №2135342 від 28 грудня 2021 року, ОСОБА_1 оплатив АО «Кметик та Партнери» суму гонорару за договором від 05 липня 2021 року в сумі 10000.00 грн.

Суд першої інстанції правильно встановив, що в акті приймання виконаних робіт від 28 грудня 2021 року, описано перелік робіт, наданих адвокатом послуг, пов`язаних з представництвом інтересів ОСОБА_1 у Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області під час розгляду даної справи, зокрема, зазначено про участь адвоката у судових засіданнях: 20 серпня 2021 року, 14 вересня 2021 року, 11 жовтня 2021 року, 02 листопада 2021 року, 26 листопада 2021 року.

Однак, із матеріалів справи вбачається, що представник позивача - адвокат Кметик В.С. брав участь у судових засіданнях в Тернопільському міськрайонному суду 11 жовтня 2021 року та 26 листопада 2021 року.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не надано конкретних доказів про реальне понесення витрат на правничу допомогу саме в сумі 10000 грн, а тому дотримуючись принципів співмірності та розумності судових витрат, зменшив розмір стягнення витрат на правничу допомогу до 8 000.00 грн.

Коллегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що у позивача була відсутня необхідність нести витрати на отримання професійної правничої допомоги, оскільки є одним із засновників АО «Кметик та Партнери».

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням їм правильної правової оцінки.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 21 вересня 2022 року.

Головуючий

Судді