ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2022 року місто Чернівці справа №727/8041/16-ц

провадження №22-ц/822/495/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н. К.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар Скрипка С.В.

за участю: представника позивача Хованця А.І. , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Кредіт Партнерс», до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05 грудня 2016 року, ухвалене під головуванням судді Літвінової О.Г.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Кредіт Партнерс», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява обґрунтована тим, що 20 червня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Чернівецької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 було укладено генеральний кредитний договір № 014/05/698 (та в рамках генерального кредитного договору укладено кредитний договір №014/05/698/1 від 20.06.2008 року), згідно з яким загальний розмір позичкової заборгованості на кожний день протягом дії вказаного договору за наданими в його рамках кредитами не повинен перевищувати 195 000 доларів США.

В забезпечення укладеного кредитного договору № 014/05/698 від 20 червня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Чернівецької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 згідно з договором іпотеки № 014/05/698/501 від 20 червня 2008 року, посвідченого нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О., та зареєстрованого в реєстрі за №3799, передано в іпотеку нерухоме майно (яке належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 01 серпня 2003 року, а саме:

- житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташовано: житловий будинок, цегла літ. А, загальною площею 179,0 кв.м., в тому числі житловою площею 62,8 кв.м., який складається з чотирьох житлових кімнат, криниці 1, огорожа 2-4.

Відповідно до умов та положень п.5.1 кредитного договору, ОСОБА_3 забов`язувалась забезпечити повернення одержаного кредиту на умовах, передбачених кредитним договором та щомісячно сплачувати відсотки за користування кредитом.

Однак не зважаючи на умови як кредитного договору, так і договору іпотеки, після їх отримання, остання почала систематично порушувати графік погашення кредиту.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 вересня 2009 року по справі №2-2266/2009 року задоволено позовні вимоги ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Чернівецької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль», стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість по кредиту в сумі 1 509 194,04 грн.

15 грудня 2009 року Шевченківським відділом державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції відкрито виконавче провадження ВП№16410696 по виконанню виконавчого листа № 2-2266 від 08.09.2009 року, виданого Шевченківським районним судом м. Чернівці, про стягнення з відповідачки заборгованості по кредиту в сумі 1 509 194,04 грн.

Посилаючись на вказані обставини, банк просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 404 694,16 доларів США боргу, 3 539 290,76 грн. нарахованої пені звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташовано: житловий будинок, цегла літ. А, загальною площею 179,0 кв.м., в тому числі житловою площею 62,8 кв.м., який складається з чотирьох житлових кімнат, криниці 1, огорожа 2-4, що належить ОСОБА_3 , шляхом проведення прилюдних торгів в процедурі здійснення виконавчого провадження, з початковою ціною реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнути з ОСОБА_3 сплачений судовий збір у сумі 1 378,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05 грудня 2016 року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за генеральним кредитним договором № 014/05/698 (та в рамках генерального кредитного договору укладеного кредитного договору №014/05/698/1 від 20.06.2008 року) у розмірі 404 694,16 доларів США боргу та 3 539 290,76 грн., нарахованої пені, звернуто стягнення на нерухоме майно (житловий будинок) з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться в в АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок, цегла, літ А, загальною площею 179,0 кв.м., в тому числі житловою площею 62,8 кв.м., який складається з чотирьох житлових кімнат, криниця 1, огорожа 2-4, що належить на праві власності ОСОБА_3 , шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах в процедурі здійснення виконавчого провадження, з початковою ціною реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір в розмірі 1 378,00 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

На дане рішення ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що звернувшись у травні 2009 року до суду з позовом про стягнення заборгованості достроково, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» змінив порядок, умови та строк виконання основного зобов`язання, тому не мав права нараховувати відсотки, штрафні санкції після дати звернення із достроковою вимогою.

Крім того, судом вже були задоволені вимоги на суму 1 509 194,04 грн, тобто на момент звернення до суду з цим позовом вже існувало рішення, яким було визначено розмір заборгованості в такій же сумі.

Судом першої інстанції не враховано, що загальна площа будинку 179 кв.м., що є менше ніж максимально допустима площа для житлового будинку передбачена Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Також даний житловий будинок використовується як місце постійного проживання ОСОБА_3 та її дітей, у її власності немає іншого нерухомого майна.

Вказує на те, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи, що в свою чергу позбавило її можливості подати клопотання про пропуск позивачем строку позовної давності.

Зазначає, що банк звернувся з достроковою вимогою 20 травня 2009 року, тому саме з цієї дати почався відлік строку позовної давності щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, який закінчився 20 травня 2012 року.

Крім того вважає, що ухвала суду першої інстанції від 08 червня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, постановлена з порушенням вимог ст.263 ЦПК України, ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, судом не взято до уваги викладені відповідачем обставини та додані докази.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 20 червня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Чернівецької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 було укладено генеральний кредитний договір № 014/05/698 (та в рамках генерального кредитного договору укладено кредитний договір №014/05/698/1 від 20.06.2008 року), згідно з яким загальний розмір позичкової заборгованості на кожний день протягом дії вказаного договору за наданими в його рамках кредитами не повинен перевищувати 195 000 доларів США.

В забезпечення укладеного кредитного договору № 014/05/698 від 20 червня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Чернівецької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 згідно з договором іпотеки № 014/05/698/501 від 20 червня 2008 року, посвідченого нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О., належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 01 серпня 2003 року, а саме:

- житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташовано: житловий будинок, цегла літ. А, загальною площею 179,0 кв.м., в тому числі житловою площею 62,8 кв.м., який складається з чотирьох житлових кімнат, криниці 1, огорожа 2-4.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 кредитного зобов`язання, 07 квітня 2009 року банк на адресу відповідача направив досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором.

08 вересня 2009 року Шевченківським районним судом м.Чернівці було ухвалено заочне рішення у цивільній справі №2-2266 за позовом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 1 509 194,04 грн.

Дане рішення не виконане.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів не в повній мірі може погодитись з рішенням суду.

Щодо неповідомлення відповідача про дату та час судового засідання судом першої інстанції

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

За змістом частини першої статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Відповідно до частини п`ятої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, в разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання (пункт 1 частини другої статті 223 ЦПК України).

В апеляційній скарзі зазначено про те, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права та розглянув справу за відсутності відповідачки ОСОБА_3 , яка не була належним чином повідомлена про дату та час судових засідань, що, на її думку, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи, що перше судове засідання було призначено на 09 листопада 2016 року на 9-00 годин.

На дану дату в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

У зв`язку з неявкою сторін по справі суд відклав розгляд справи на 05 грудня 2016 року на 11-30 годин.

На аркуші справи 41 т.1 міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, адресоване ОСОБА_3 на судове засідання на 05.12.2016 року, з відміткою про вручення судової повістки відповідачці особисто 14 листопада 2016 року. Саме 05 грудня 2016 року судом першої інстанції було ухвалено рішення по справі. У зазначеному повідомленні в рядку «Вручено особисто» міститься підпис одержувача, як це передбачено пунктом 106 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05 березня 2009 року.

У пункті 106 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою КМ України від 05 березня 2009 року № 270, передбачено, що під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище. На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто», внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» одержувач розписується та зазначає прізвище. Відповідні дані на бланку повідомлення про вручення також зазначаються про особу, уповноважену на одержання внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», адресованого юридичній особі або фізичній особі за місцем роботи. Бланк повідомлення про вручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» повертається за зворотною адресою у першочерговому порядку.

Як свідчить аналіз матеріалів справи ОСОБА_3 не спростувала належними та допустимими доказами, що підпис на рекомендованому повідомленні про вручення належить не їй, а іншій особі. Також не надала відповідні докази з «Укрпошти» про неотримання нею повідомлення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачка ОСОБА_3 була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи судом першої інстанції.

Посилання відповідачки на те, що у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (судової повістки про виклик у судове засідання) не вказано прізвище одержувача, що, на її переконання, свідчить про порушення норм Правил надання послуг поштового зв`язку та спростовує факт отримання нею вказаної судової повістки, є безпідставним.

Не зазначення одержувачем свого прізвища у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (судової повістки), яке має міститися в повідомленні, за наявності підпису одержувача про вручення їй повістки, саме по собі не може свідчити про невручення відповідачці вказаного поштового відправлення (судової повістки).

Зазначені висновки містяться в постанові Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі №219/8460/20 (провадження №61-17142св21).

Посилання відповідачки ОСОБА_3 на Акт ОСББ «Сонячний» про те, що вона проживала з 05.10.2016 року по 15.02.2017 року у свекрухи в АДРЕСА_2 (т.1 а.с.188), не спростовує отримання нею саме 14 листопада 2016 року судової повістки. Крім цього, колегія суддів вважає, що даний Акт є неналежним доказом, оскільки не містить дати складання. У верхньому лівому куті міститься відмітка на вихідний номер №2 від 01.0.2021р. (т.2 а.с.26). Проте, колегія суддів вважає, що складання Акту у квітні 2021 року про проживання відповідачки за адресою свекрухи в період з 05.10.2016 року по 15.02.2017 року, тобто чотирьохрічної давності, викликає сумнів в його достовірності.

Відповідно до повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення № 063, відповідачці ОСОБА_3 судова повістка була направлена за адресою її місця проживання, вказаною у позовній заяві та підтвердженою довідкою адресно-довідкового підрозділу Управління державної міграційної служби України в Чернівецькій області (т.1 а.с.37).

ОСОБА_3 , як боржник у договірних правовідносинах, не повідомляла Банк про зміну місця проживання.

Також в даному повідомленні стоїть прізвище працівника поштового зв`язку « ОСОБА_4 ». На а.с.1 в т.1 це прізвище зазначено помилково в графі «розписка в одержанні». Проте, якщо проаналізувати поштові повідомлення, направлені на адресу відповідачки ОСОБА_3 , які містяться в матеріалах справи, то слід дійти висновку, що це прізвище саме працівника поштового зв`язку.

Так, на трьох інших поштових повідомленнях, направленому на адресу ОСОБА_3 , напроти графи «Прізвище працівника поштового зв`язку» зазначено « ОСОБА_4 » (т.1 а.с.194, т.2 а.с.41, т.2 а.с.115).

В постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 222/1402/16 зроблений висновок про презумпцію добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків. Однак таку презумпцію може бути поставлено під сумнів і спростовано.

Разом із цим слід зазначити, що відповідачкою ОСОБА_3 не спростовано презумпцію добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків при врученні їй судової повістки 14 листопада 2016 року.

За таких обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права та розглянув справу за відсутності відповідачки, яка не була належним чином повідомлена про дату та час судового засідання, є безпідставним.

З цих же підстав є необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали Шевченківського районного суду м.Чернівці від 08 червня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

Щодо спливу строку позовної давності

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18 ) зроблено висновок, що «створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Оскільки ОСОБА_3 була належним чином повідомлена про розгляд справи у суді першої інстанції, призначений на 05 грудня 2016 року, то відсутні правові підстави для задоволення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності.

Щодо позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За умовами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, іпотека, як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання, є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 ЦК України).

Згідно зі статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Положення Закону України «Про іпотеку» не передбачають та не вимагають від іпотекодержателя кожного разу перед зверненням до суду надсилати іпотекодавцю (та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця) письмову вимогу про усунення порушення.

Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону.

Крім того, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Із матеріалів справи вбачається та неоспорюється сторонами, що 20 травня 2009 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/05/698 від 20.06.2008 року. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 08 вересня 2009 року у справі № 2-2266/2009 позов ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 509 194,04 грн.

Заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 509 194,04 грн, яка була стягнута за рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 вересня 2009 року, що набрало законної сили, позичальником ОСОБА_3 сплачено не було.

Встановлено, що відповідачкою заборгованість за укладеним кредитним договором не погашається і рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 вересня 2009 року відповідачкою не виконане.

Також із матеріалів справи вбачається, що на забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_3 за генеральним кредитним договором №014/05/698 від 20 червня 2008 року між Банком та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно: житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами АДРЕСА_1 .

Позивачем перед поданням позову до суду була надіслана ОСОБА_3 претензія-вимога про погашення наявної простроченої заборгованості в 30-денний строк з застереженням про те, що у разі невиконання вимоги, Позивач матиме право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку встановленому ст.33 Закону України «Про іпотеку» (т.1 а.с.34).

Дана претензія відповідачкою отримана не була, оскільки поштове повідомлення повернулося з відміткою «за закінченням строку зберігання» (т.1 а.с.34).

Доводи представник апелянта про те, що позивачем не було дотримано порядку звернення з позовом до суду, а саме не надіслано відповідачці вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості, не заслуговують на увагу. Як було зазначено вище, що недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про примусове виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вимоги Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за генеральним кредитним договором №014/05/698 від 20 червня 2008 року є обґрунтованими.

Щодо розміру заборгованості за договором

У цій справі на підтвердження розміру заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором№014/05/698 від 20 червня 2008 року Банк надав суду розрахунок (т.1 а.с.16-31), відповідно до якого станом на 28 вересня 2016 року розмір заборгованості складає 404 694,16 доларів США боргу та 3 539 290,76 грн. пені, з яких: 187 055,35 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 217 638,81 доларів США - заборгованості за відсотками; 1 699 014,73 грн. - пеня за тілом кредиту; 1 840 276,03 грн. - пеня за вітсотками.

Задовольняючи позов в частині розміру заборгованості, суд першої інстанції виходив із доведеності вказаного розміру.

Проте, колегія суддів не може погодитись із визначеним розміром заборгованості.

Так, як вбачається з розрахунку заборгованості, що міститься в матеріалах справи, що після ухвалення Шевченківським районним судом м.Чернівці від 08 вересня 2009 року Банк продовжував нарахування процентів за договором та пеню.

За правилом статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Тобто, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та штрафні санкції припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) дійшла висновку, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору.

На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та штрафні санкції припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

Отже, у справі, яка переглядається, кредитор, звернувшись у червні 2009 року до суду із позовом до ОСОБА_3 про дострокове погашення всієї заборгованості за кредитним договором на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, у зв`язку із чим право кредитора нараховувати передбачені договором проценти та штрафні санкції припинилось.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 08 вересня 2009 року у справі № 2-2266/09 в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_3 засвідчено такі зміни.

За таких обставин позовні вимоги про сплату процентів, які нараховані поза межами строку кредитного договору, та пені є безпідставними, оскільки право Банку нараховувати проценти та штрафні санкції припинилось зі спливом строку дії кредитного договору.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Після закінчення строку дії кредитного договору кредитор має право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, якщо зобов`язання залишається невиконаним. Разом із тим таких вимог в контексті цього позову не заявлено.

Вказані висновки узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18).

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, не врахував, що настав строк виконання основного зобов`язання і що після настання строку кредитування кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. З огляду на викладене вимоги Банку про стягнення процентів та штрафних санкцій після закінчення строку кредитування є необґрунтованими.

Отже, заборгованість за кредитним договором має залишитись на рівні, нарахованому Банком до закінчення строку кредитування.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 08 вересня 2009 року у справі № 2-2266/2009 позов ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 509 194,04 грн. Визначена у названому рішенні сума заборгованості за кредитним договором є преюдиційним фактом у цій справі.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Із урахуванням обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни рішення суду у частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором в рахунок погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме - 1 509 194,04 грн.

Щодо застосування мораторію на звернення стягнення на іпотечне майно та зупинення виконання рішення суду

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що кредит надано в іноземній валюті і є споживчим, спірний будинок не перевищує 250 кв. м, іпотекодавець постійно проживає в спірному будинку, згоди на звернення стягнення не давала, тобто спірний будинок має всі ознаки, до якого застосовується дія мораторію на звернення стягнення на іпотечне майно, з огляду на таке.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов?язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об?єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об?єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140,00 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

13 квітня 2021 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» № 1381-IX, відповідно до якого Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (який втратив чинність 21 квітня 2021 року) поновлює свою дію на п`ять місяців з дня набрання чинності Законом № 1381-IX, тобто діє з 23 квітня 2021 року до 23 вересня 2021 року.

Тобто на момент прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Однак колегія суддів звертає увагу на те, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» лише обмежувала в часі примусове стягнення майна до моменту втрати ним чинності.

Тобто, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачав втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов?язань за договором, а лише тимчасово забороняв примусове звернення стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Оскільки зазначений Закон на час прийняття оскаржуваного судового рішення не зупиняв дії інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов?язань, то не міг бути підставою для відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, а лише унеможливлював вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадали під дію цього Закону на період його чинності.

Оскільки на цей час дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив свою чинність, то немає підстав для застосування дії мораторію на звернення стягнення на іпотечне майно.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України.

Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

17 серпня 2022 року набув чинності Закон про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №7664 від 12 серпня 2022 року, яким продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, до 21 листопада 2022 року.

Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту:

«5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».

Враховуючи, що на даний час воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частин першої та четвертої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміну оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05 грудня 2016 року у частині суми заборгованості за кредитним договором №014/05/698 від 20 червня 2008 року, стягнутої з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Кредіт Партнерс», в рахунок погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки змінити, визначивши розмір заборгованості за кредитним договором№014/05/698 від 20 червня 2008 року, у рахунок якої звернуто стягнення на предмет іпотеки, в сумі 1 509 194,04 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Зупинити виконання рішення суду у частині реалізації предмета іпотеки на період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 22 вересня 2022 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: А.І. Владичан

І.Н.Лисак