ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року м.Суми

Справа №577/78/22

Номер провадження 22-ц/816/794/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ПАТ «Конотопський арматурний завод»

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 травня 2022 року в складі судді Рідзевської І.О., постановлених в м. Конотоп,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у січні 2022 року, позивач просила суд зобов`язати відповідача виплатити на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 14766 грн. 92 коп. та компенсаційних виплатах в сумі 18726 грн. 40 коп., а також середній заробіток за весь період затримки згідно ст. 117 КЗпП України з дня звільнення, 08.04.2021 року.

Свої вимоги мотивувала тим, що 28.10.1996 року вона була прийнята на роботу в ВАТ «Конотопський арматурний завод». 08.04.2021 року її було звільнено за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Вказує, що при звільненні відповідач не провів з нею повного розрахунку. А саме їй не було сплачено заборгованість по заробітній платі за березень 2021 року в розмірі 12685 грн. 56 коп., квітень 2021 року в розмірі 2081 грн. 36 коп. та компенсаційні виплати за невикористану відпустку в розмірі 18726 грн. 40 коп. Вказує, що відповідач повинен сплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Заочним рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 травня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Конотопський арматурний завод» на користь ОСОБА_1 - 14 766 (чотирнадцять тисяч сімсот шістдесят шість) гривень 92 копійки заборгованості по заробітній платі, 18726 (вісімнадцять тисяч сімсот двадцять шість) 40 гривень компенсаційних витрат та середній заробіток за весь період затримки розрахунку в розмірі 20000,00 гривень, а всього 53493 (шістдесят три тисячі чотириста дев`яносто три) гривні 32 копійки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в день звільнення позивача, відповідач не здійснив їй виплату всіх сум, що їй належать, а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заробітної плати в розмірі 33493 грн. 32 коп. підлягають задоволенню частково. Також суд виходив із правильності наданого розрахунку, відповідно до якого заробітна плата позивача за березень квітень 2022 року сукупно складала 14766 грн. 92 коп., середньоденна заробітна плата 449 грн. 94 коп., період затримки 195 робочих днів, а середньомісячний заробіток 87738 грн. 30 коп. Разом з тим, з врахуванням того, що відповідач не надала доказів того, що вона зверталася на момент звільнення до відповідача з приводу проведення остаточного розрахунку, а до суду звернулася лише 10.02.2022 року будучи звільненою 08.04.2021 року, а також порівняно недовготривалого періоду затримки виплат, суд вважав за необхідне зменшити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат до суми, що дорівнює 20 000 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та неправильне застосування норм процесуального права, просить рішення суду в частині відмовлених позовних вимог зі стягнення середнього заробітку при звільненні скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що єдина можливість коли роботодавець може не проводити виплати всіх належних працівникові сум випадок, якщо працівник в день звільнення не працював, але судом першої інстанції не розглядалося питання чи був день її звільнення робочим днем. Вказує, що відповідальність роботодавця настає лише в разі невиплати працівникові всіх належних йому сум при звільненні таким чином в разі виплати частини сум, зменшується і розмір відповідальності. Вказує, що відповідач повністю погодився з розміром належних їй при звільненні сум, а тому суд не мав права зменшувати розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Метою відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника в зв`язку з його звільненням на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній не погоджується з доводами, що викладені в ній та зазначає, що суд при визначенні розміру середнього заробітку застосував принципи розумності, справедливості та пропорційності. Вказує, що загальною ознакою цивільно правової відповідальності є її компенсаторний характер, що спрямований не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого. Вказує, що апелянт навмисно затягувала час для отримання більшої суми відшкодування та не зверталася до нього з приводу виплати заборгованості. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Враховуючи, що заочне рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині незадоволених вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а в іншій частині судове рішення не оскаржується, то відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК, в не оскаржуваній частині заочне рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається із цивільної справи в період з 28.10.1996 року по 08.04.2021 року ОСОБА_1 знаходилась у трудових відносинах з ПАТ "Конотопський арматурний завод" (а. с. 4-7).

Наказом № 25-к від 01.04.2021 року, ОСОБА_1 звільнено з 08.04.2021 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України згідно запису у трудовій книжці. (а. с. 6).

Проти того факту, що позивач працювала в останній день роботи підприємство не заперечує.

Згідно з ч. 1ст. 47 КЗпП України (а редакції на день виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Разом з цим, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України).

Крім того, у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Колегія суддів звертає увагу, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати тощо. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням N 6-113цс16.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Колегія суддів зауважує, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. При цьому слід мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

З матеріалів справи вбачається, що фактично позивач звернулася до суду лише 10.02.2022 року будучи звільненою 08.04.2021 року, при цьому будь яких доказів щодо вжиття заходів для виплати відповідачем вказаної заборгованості до суду не надала, що свідчить про свідому бездіяльність позивача щодо повернення належних їй при звільненні сум.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Хоча законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні, проте у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

Таким чином, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що застосувавши принцип співмірності в залежності від розміру недоплаченої позивачеві суми заборгованості, а також періоду часу, протягом якого позивач не зверталася до відповідача із вимогою про сплату заборгованості, що сприяло її штучному збільшенню, суд першої інстанції обґрунтовано зменшив розмір відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вказане також відповідає правовим висновкам, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (див п.89)

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що рішення суду першої інстанції постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його зміни, з мотивів викладених в апеляційній скарзі, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко