Номер провадження: 22-ц/813/3069/22
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт», третя особа: багатодітна матір ОСОБА_3 , про спростування завідомо недостовірної інформації та відкликання такої інформації,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

19 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 , Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» про спростування завідомо недостовірної інформації розповсюдженої на ДП «Одеський морський торговельний порт» та відкликання недостовірної інформації, третя особа: багатодітна матір ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що унаслідок вчиненої резолюції відповідача ОСОБА_2 10 січня 2018 року відносно позивача було висловлено наклепницьку інформацію, що нібито він «у листопаді 2017 року пропустив робочого часу понад 64 годин, а в грудні 2017 року пропустив робочого часу 75 годин 07 хвилин, а 02 січня 2018 року був відсутній на робочому місці 3 години 48 хвилин». Більш того, офіційний документ ДП «Одеський порт» за вих.. №18/101383 від 09.02.2018 року за підписом відповідача, в якому міститься оскаржувана недостовірна інформація щодо нього, а саме «сумарний робочий час, протягом якого Ви були відсутні на своєму робочому місці за листопад 2017 року складає понад 64 годин, за грудень 2017 року понад 75 годин. Загальний час вашої відсутності на території порту протягом робочого дня 02.01.2018 року складає 03 год. 48 хв.», був направлений на домашню адресу позивача рекомендованим замовленням № 960.

Вказував, що у результаті численних звернень до 1го заступника начальника ОФ ДП «АМПУ» Олександра Зубика, він урешті-решт 21 лютого 2018 року отримав від начальника загону охорони Одеського морського порту Білика В.В. документальну фіксацію його перетинів КПП порту(на основі електронного обліку пластикових перепусток). Зазначив, що з аналізу даної документації вбачається, що він, позивач, знаходився на робочому місці на території Одеського морського порту у листопаді 2017 року понад 172 год. робочого часу, в грудні 2017 року понад 184 год. робочого часу, а за 02 січня 2018 року жодної повноцінної документальної інформації надано не було.

За викладеного позивач вважає, що відносно нього в Одеському морському порту через скерований адмінресурс штучно та протизаконно організовано своєрідний шантаж і кримінальний тиск із використанням морально-нестійких осіб, задіяних поки що в оскаржувані правопорушення. Вважає, що це відповідь на його правову позицію при захисті прав та законних інтересів трудового колективу, здійснених на виконання рішень загальних зборів, центральної ради профспілки портовиків та командирських нарад капітанів буксирних суден портфлоту Одеського порту.

Зазначив, що 22 грудня 2017 року ним були подані заяви у порядку ст. 214 КПК України до правоохоронних органів. У січні 2018 року були постановлені ухвали у порядку ст. 303 КПК України слідчими суддями Приморського районного суду м. Одеси та до ЄРДР внесені відомості на виконання законних приписів слідчих суддів.

Вважає, що наклепницька діяльність окремих посадовців має бути викрита законним шляхом, а тому звернувся до суду з дійсним позовом, за яким просить:

- визнати недостовірною розповсюджену відповідачами документальну інформацію про нібито «пропущений позивачем у листопаді 2017 року понад 64 год. робочого часу»; «у грудні 2017 року понад 75 год. робочого часу»; і «за 02 січня 2018 року що був відсутній на робочому місці 03 год. 48»;

- зобов`язати відповідачів спростувати вищевказану інформацію та відкликати лист за вих.. №18/101383 від 09.02.2018 року за підписом заступника директора ДП «Одеський порт» із питань безпеки та технічної політики Б.В. Гарбара.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт», третя особа: багатодітна матір ОСОБА_3 , про спростування завідомо недостовірної інформації розповсюдженої на ДП «Одеський морський торговельний порт» та відкликання такої інформації відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:

1)з часу прийняття провадження з 09 жовтня 2019 року та протягом усього часу розгляду справи суддя Домусчі Л.В. жодним чином повноцінно, як того вимагає Закон, не розглядала позов, спотворюючи судочинство, а фактично замість позову ОСОБА_1 створила свій віртуальний позов, який імітувала розглядом;

2)відмова у допиті в якості свідків трьох осіб, про що він наполягав у письмовій заяві, яку подано до суду та зареєстровано канцелярією суду, є нічим іншим як свідомі перепони створенню йому як позивачу доказової бази;

3)суд першої інстанції свідомо перекрутив суть справи та суть спірних правовідносин, які були заявлені позивачем на підставі ч. 4 ст. 32 Конституції України, а тому саме відповідачі зобов`язані довести достовірність розповсюджених відомостей, а не позивач;

4)позивач жодним чином не посилався ані на Цивільний кодекс, ані на Закон України «Про інформацію», ані на Закон України «Про звернення громадян», які перелічила суддя Домусчі Л.В., оскільки вони не мають відношення і значення при розгляді вказаної справи.

Короткий зміст відзиву ДП «Одеський морський торговельний порт» на апеляційну скаргу.

У відзиві ДП «Одеський морський торговельний порт» зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив на апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що позивач у позовній заяві, що є предметом судового розгляду у справі, не вказує, які саме його особисті немайнові права було порушено, а також яким чином інформація, зазначена у листі Порту за вих. №18/101383 від 09.02.2018р., порушує його немайнові права.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

Сторони про дату, час, місце та порядок провадження судового засідання повідомлені належним чином. Завчасно заяву про проведення відеоконференції в установленому законом порядку не подавали.

28 вересня 2022 року о 10 год. 38 хв. скаржник подав до Одеського апеляційного суду заяву, в якій просять провести розгляд справи в режимі відео-конференції у будь-якому залі судового засідання Одеського апеляційного суду, обладнаному спеціальною технікою, чи 28 вересня 2022 року об 11 год. 30 хв., чи іншою датою, а також відкласти судове засідання, оскільки розгляд вказаної цивільної справи необхідно обов`язково провести за їх участі.

Вказана заява в частині призначення судового засідання в режимі відеоконференції розглянута.

Так, ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт», третя особа: багатодітна матір ОСОБА_3 , про спростування завідомо недостовірної інформації та відкликання такої інформації відмовлено.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін у справі.

Крім того, судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, тому підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Додатково апеляційний суд зауважує, що заявник не був позбавлений можливості вжити заходів для забезпечення участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із застосуванням власних технічних засобів завчасно, оскільки про проведення судового засідання 28 вересня 2022 року був повідомлений 13 вересня 2022 року, що підтверджується розпискою.

Аналогічна правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у цивільній справі №727/4257/19.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повне судове рішення виготовлено 29 вересня 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що предметом позовних вимог є викладена на запит позивача відповідачем у листі від 09.02.2018 року за вих.. № 18/101383 інформація , яка на думку позивача є недостовірною та яку було поширено іншим особам.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами частини першої статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства, встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

За приписами частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. За своєю правовою природою право на спростування недостовірної інформації, передбачене статтею 277 ЦК України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам, оскільки це право може бути використано господарюючим суб`єктом (підприємцем) як спосіб судового захисту щодо поширення інформації, яка шкодить його діловій репутації.

Отже, за змістом наведених приписів чинного законодавства право на спростування має особа, про яку поширено недостовірну інформацію, навіть якщо таке поширення не завдало шкоди її діловій репутації. Крім того, відповідно до приписів статті 47 Закону України "Про інформацію" порушення законодавства України про інформацію тягне за собою, зокрема, і цивільно-правову відповідальність згідно з законодавством України. Серед порушень цього законодавства у наведеній статті передбачено і поширення відомостей, що не відповідають дійсності.

Згідно зі статтею 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (далі - Постанова) роз`яснено, що статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

У силу статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Юридичним складом, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Із наведеного вбачається, що, захисту підлягають порушені немайнові права особи у разі сукупності таких обставин як поширення інформації, інформація стосується певної фізичної особи, інформація є недостовірною (не відповідає дійсності), поширення такої інформації порушує особисті немайнові права.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", роз`яснено, що згідно з положеннями ст. 277 ЦК України, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, а позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом та формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної чи юридичної особи.

У пункті 16 Постанови зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 07 серпня 2020 року по справі № 562/1490/18.

За розглядом справи судом першої інстанції правильно встановлено, що на інформаційний запит ОСОБА_1 від 10.01.2018 року за підписом директора з питань безпеки та технічної політики Гарбара Б.В. 09.02.2018 року було підготовлено відповідь №18/101383 (а.с.13, т.1), згідно із якої зазначено, що правові засади забезпечення контрольно-пропускного та внутрішнього об`єктового режиму в Одеському порту регламентовано відповідним положенням, відповідно до якого право проходу та проїзду на територію Порту через КПП Загону охорони морського порту ОФ ДП «АМПУ» реалізується за допомогою використання індивідуальних електронних пластикових перепусток.

Також у даному листі від 09.02.2018 року за вих. №18/101383 зазначено, що відповідно до зведених даних використання ОСОБА_1 індивідуальної постійної перепустки №6082-Р під час здійснення перетину КПП ЗОМП ОФ ДП «АМПУ» за період з 01 листопада по 29 грудня 2017 року сумарний робочий час, протягом якого ОСОБА_1 був відсутній на своєму робочому місці за листопад 2017 року складає понад 64 год., за грудень 2017 року понад 75 год. Загальний час відсутності позивача на території порту протягом робочого дня 02 січня 2018 року складає 03 год. 48 хв..

Саме вказану інформацію щодо часу відсутності позивача на робочому місці, викладену у листі від 09.02.2018 року, позивач вважає недостовірною та просив зобов`язати відповідачів її спростувати.

Згідно із листа ДП «Одеський морський торговельний порт» вих.. №20/7-807/1839 від 20.09.2019 року (а.с.145-146, т.1), безпосередньо у ДП «Одеський порт» як у юридичної особи власний контрольно-пропускний пункт із 13.06.2013 року відсутній, у зв`язку з чим працівники ДП «Одеський порт» в Одеському морському порту (або порт Одеса) користуються контрольно-пропускними пунктами ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії вказаного підприємства, яке і є розпорядником такої інформації.

На виконання вимог ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 18 березня 2020 року про витребування доказів з урахування ухвали Приморського районного суду м. Одеси 28 квітня 2020 року про виправлення описки, 02 червня 2020 року до суду були надані витяги з ЄІС ОФ ДП «АМПУ» за період 2017-2018 роки щодо щоденного переліку перетинів ОСОБА_1 контрольно-пропускних пунктів, розташованих на території Одеського міського порту (а.с.150-222, т.2).

Виходячи з наведеного вбачається, що своїм листом відповідач не поширював інформацію, а виконував обов`язок з надання відповіді на запит позивача.

Повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватися поширенням інформації (постанова ВС від 01.02.2018р. справа №761/9347/15-ц).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши вказані витяги з ЄІС ОФ ДП «АМПУ» за період 2017-2018 роки, зокрема за листопад 2017 року, грудень 2017 року та 02 січня 2018 року, суд також вбачає, що наявні докази відсутності позивача в період часу у листопаді 2017 року , в грудні 2017 року , 02 січня 2018 року

При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано не встановлено доказів на спростування вказаних даних ДП «АМПУ» та поважності причин відсутності позивача на робочому місці.

Позивач в своїх поясненнях пояснив, що він 02.01.2018р. брав участь у судовому засіданні на захист інтересів порту. Таким чином, вбачається, що позивач перебував поза межами робочого місця.

Також пояснив, що він багато захищав інтереси працівників порту, звертався з зверненнями до правоохоронних органів з відповідними заявами у зв`язку чим була необхідність відвідувати правоохоронні органи, і суди, а також інші органи влади.

З викладеного вбачається, що суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що не встановлено належним чином доказів недостовірності інформації відносно присутності позивача на робочому місці у визначені часи, викладеної у листі від 09.02.2018 року за вих.. № 18/101383.

Також суд першої інстанції правильно погодився з доводами представника відповідача з приводу того, що даний лист був підготовлений у відповідь на запит самого позивача та адресований лише йому, та в справі судом не встановлено та позивачем не доведено, що вказана в листі інформація щодо часів відсутності позивача на робочому місці була відповідачем розповсюджена, а, отже, викладена інформація не знайшла свого поширення та розповсюдження, як то передбачено положеннями ст. 277 ЦК України.

Також, позов ОСОБА_1 не містить, а позивачем у судовому засіданні не обґрунтовано, які саме немайнові права та інтереси були порушені унаслідок викладення інформації в листі від 09.02.2018 року, та суд першої інстанції вмотивовано вбачав, що остання була надана на запит позивача та містить відомості отримані відповідачем від ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії, тобто інформації про часи відсутності на робочому місці в певний період відповідач зазначив на підставі іншої інформації, та який не є її розпорядником.

Окрім того, суд першої інстанції вмотивовано зауважив, що не згода позивача з викладеною у листі від 09.02.2018 року інформацією пов`язується ним з підставами його звільнення (19.03.2018 року), проте не свідчить про порушення немайнових прав позивача та у разі незгоди з підставами звільнення позивач має право на оскарження в судовому порядку на захист своїх трудових прав.

Крім того суд першої інстанції правильно не вбачає обґрунтованою вимогу про зобов`язання відповідачів відкликати вказаний лист, оскільки такий лист був надісланий позивачу в порядку виконання Закону України «Про звернення громадян», оскільки відповідач зобов`язаний був надати відповідь на його звернення від 10.01.2018р. відповідно до вимог ст.15 Закону України «Про звернення громадян»

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , вважав, що підстави та обґрунтування позову не знайшли свого підтвердження ні за матеріалами справи, ні в процесі його розгляду.

Щодо позовних вимог до ОСОБА_2 .

Згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

У відповідності до абз.8 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до постанови ВС від 12.09.2020р. по справі №761/42332/17 для правильного вирішення питань щодо визнання відповідача належним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови-підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу.

З позовних вимог вбачається, що інформація яку просить позивач визнати недостовірною та спростувати її, була направлена листом за підписом ОСОБА_2 як заступника директора з питань безпеки та технічної політики ДП «Одеський порт», тобто як посадова особа, таким чином дана інформація зазначена від імені юридичної особи ДП «Одеський морський торгівельний порт», а тому фізична особа ОСОБА_2 є неналежним відповідачем.

Отже, неналежне визначення сторін у позові є самостійною підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції правильно погодився з доводами представника відповідача з приводу того, що ОСОБА_2 , підписуючи лист від 09.02.2018 року, виступав не в якості фізичної особи, а як виконуючий обов`язки посадової особи, а отже не може бути учасником даного спору як фізична особа та є неналежним відповідачем. При цьому судом також встановлено, що ОСОБА_2 звільнено з посади.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно недосліджування позову судом першої інстанції та створення «віртуального позову», колегія суддів зазначає, що це не відповідає фактичним обставинам справи та судового розгляду, оскільки суд першої інстанції діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вказані доводи скаржника є припущеннями та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Щодо відмови судом першої інстанції у допиті свідків, то апеляційний суд звертає увагу на таке.

З протоколу судового засідання від 16 квітня 2021 року вбачається, що заява ОСОБА_1 про допит свідків задоволено частково, допитано у якості свідка ОСОБА_1 , а в іншій частині заяви залишена без розгляду у зв`язку із пропуском строків подання такого клопотання.

Відповідно до ч. 2 ст. 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Однак апеляційна скарга не містить таких заперечень на протокольну ухвалу суду першої інстанції. Крім того, скаржник не звертався із відповідними клопотаннями про допит свідків до суду апеляційної інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги про перекручування суті справи, не застосування ч. 4 ст. 32 Конституції України та обов`язку доказування відповідачів у вказаній категорії справ, то колегія суддів виходить з наступного.

Фундаментальними положеннями наукової доктрини права встановлено, що Конституція України є Основним законом держави, має найвищу юридичну силу, а самі норми Конституції України є нормами прямої дії (ч. 3 ст. 8 Конституції України).

Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Вказана конституційна норма за своєю суттю є нормою-гарантією, яка констатує кожному судовий захист, зокрема, у разі розповсюдження недостовірної інформації про себе і членів своєї сім`ї. Реалізація цієї норми-гарантії забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. У контексті даної справи процесуальним законом є Цивільний процесуальний кодекс України.

Так, за загальними правилами доказування у цивільному судочинства та відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Окремого виключення щодо доказування у справах щодо спростування недостовірної інформації не встановлено.

Таким чином, з аналізу концептуальних положень сучасного конституціоналізму та правозастосовної діяльності вбачається, що Конституція України не покладає обов`язок доказування на відповідачів у справах, пов`язаних зі спростування недостовірної інформації.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно застосування судом першої інстанції нормативно-правової бази, на яку позивач не посилався, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції (фактично дублюють доводи позовної заяви) із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судове рішення виготовлено 29 вересня 2022 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк