ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 червня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/3622/20

Головуючий у першій інстанції - Домашенко Ю. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/384/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарями: Зіньковець О.О., Шкарупою Ю.В.,

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Просто-страхування»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 23 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення,

місце ухвалення судового рішення - смт Козелець,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 02 грудня 2021 року.

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися з позовом до Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» (далі - ПрАТ «Просто-страхування»), в якому просили стягнути:

- з ПрАТ «Просто-страхування» на користь ОСОБА_1 63 669,16 грн витрат на лікування, 200 000 грн матеріальної шкоди за пошкодження автомобіля, 50 0076 грн страхового відшкодування у зв`язку з отриманням 3 групи інвалідності, 2 200 грн витрат, понесених у зв`язку з проведенням оцінки матеріальної шкоди при пошкодженні автомобіля;

- з ПрАТ «Просто-страхування» на користь ОСОБА_2 65 367,69 грн витрат на лікування, 50 076 грн страхового відшкодування у зв`язку з отриманням 3 групи інвалідності.

Просили також відшкодувати їм витрати на професійну правничу допомогу.

У мотивування заявлених вимог позивачі зазначали, що 05 січня 2019 року приблизно о 15.12 год. на автодорозі Київ-Чернігів-Нові Яриловичі з вини ОСОБА_3 , водія автомобіля «Вольво S80», д.н.з. НОМЕР_1 , відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої ОСОБА_1 , водій автомобіля «Хюндай Туксон», д.н.з. НОМЕР_2 , та пасажир ОСОБА_2 отримали тілесні ушкодження, кожному встановлено III групу інвалідності. ОСОБА_1 поніс витрати на лікування в сумі 63 669,16 грн., ОСОБА_2 - 65 367,69 грн. Розмір матеріального збитку, завданого ОСОБА_1 внаслідок пошкодження автомобіля становить 222 606,47 грн. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована в ПрАТ «Просто-страхування», однак страхова компанія відмовила позивачам у виплаті страхового відшкодування.

Рішенням від 23 листопада 2021 року Козелецький районний суд Чернігівської області, з урахуванням ухвали цього ж суду 02 грудня 2021 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнив частково.

Стягнув з ПрАТ «Просто-страхування» на користь ОСОБА_1 50 076 грн відшкодування у зв`язку з стійкою втратою працездатності (встановленням третьої групи інвалідності). Стягнув з ПрАТ «Просто-страхування» на користь ОСОБА_2 50 076 грн відшкодування у зв`язку із стійкою втратою працездатності (встановленням третьої групи інвалідності). У задоволенні решти позовних вимог - відмовив.

Стягнув з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПрАТ «Просто-страхування» витрати на професійну правничу допомогу по 1 916,62 грн з кожного.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, просять його скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити заявлені ними позовні вимоги, в тому числі стосовно стягнення судових витрат.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що 25 березня 2019 року, в межах визначеного законом річного строку, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до ПрАТ «Просто-страхування» із заявами про страхові виплати. За рекомендацією страхової компанії позивачі подали повторно 16 листопада 2020 року аналогічні заяви, але ПрАТ «Просто-страхування» вилучило перші екземпляри заяв від імені позивачів і залишило ті, які датовані пізніше, і як наслідок відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування через пропуск річного строку.

Скаржники зазначають, що під час розгляду кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_3 останній частково відшкодував їм матеріальну шкоду. Проте страхові виплати позивачі не отримали, а отже у скерованих до суду заявах в кримінальному провадженні зазначили, що звертатимуться до страхової компанії за здійсненням страхового відшкодування.

Скаржники наголошують на тому, що передали експерту управління ПрАТ «Просто-страхування» ОСОБА_4 папку з оригіналами виписок та чеків про понесені ними витрати на лікування, а також заяви від 25 березня 2019 року про виплату страхового відшкодування за полісом № АК/8308372. Проте районний суд безпідставно надав перевагу твердженням сторони відповідача про ненадходження (неподання) вказаних заяв до страхової компанії.

У наданому відзиві на апеляційну скаргу представник ПрАТ «Просто-страхування» - адвокат Синюк Л.С., вважаючи оскаржуване рішення законним, просить залишити його без змін, а апеляційні скарги - без задоволення, вирішити питання понесених відповідачем витрат на правничу допомогу.

Доводи відзиву зводяться до того, що ДТП за участю автомобіля «Хюндай Туксон», д.н.з. НОМЕР_2 , мало місце 05 січня 2019 року, а з заявою про виплату страхового відшкодування позивачі звернулися лише 16 листопада 2020 року, тобто після спливу одного року з моменту настання ДТП, а отже відсутні правові підстави для визначення події страховою та проведення страхового відшкодування. Вважає, що надані стороною позивачів копії заяв про виплату страхового відшкодування від 25 березня 2019 року не можна вважати належним доказом звернення за страховими виплатами, оскільки жодних доказів, підтверджуючих отримання таких заяв ПрАТ «Просто-страхування» надано не було.

Відповідач зазначає, що ОСОБА_3 відшкодував ОСОБА_1 47 446,18 грн, а ОСОБА_2 - 65 367,69 грн. Оскільки в ході розгляду кримінальної кримінальної справи винною у ДТП особою відшкодовано позивачам витрати на лікування, розмір страхового відшкодування у зв`язку з лікуванням ОСОБА_1 міг би становити 16 222,98 грн (63 669,16 грн (загальний розмір витрат на лікування) - 47 446,18 грн (витрати, відшкодовані ОСОБА_3 ) у випадку наявності відповідних доказів, які стороною позивачів в ході розгляду справи не надано. Заявлені ОСОБА_2 вимоги про відшкодування витрат на лікування в сумі 65 367,69 грн також повністю відшкодовані винною у ДТП стороною, а отже такі вимоги, заявлені до страхової компанії у цивільній справі, є безпідставними.

Представник ПрАТ «Просто-страхування» вважає правильним рішення суду першої інстанції в частині відшкодування позивачам по 50 076 грн у зв`язку із стійкою втратою працездатності (встановленням третьої групи інвалідності), і зазначає, що відповідач сплатить таке відшкодування при зверненні позивачів з відповідною заявою.

08 червня 2022 року до апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 та його адвоката Ждана В.В.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення ОСОБА_2 , представника ПрАТ «Просто-страхування» Синюка С.Л., дослідивши матеріали даної справи та матеріали кримінальної справи № 734/1022/19 за обвинуваченням ОСОБА_3 , страхові справи №№ 135899, 1027, обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам частково не відповідає.

Рішення суду в частині стягнення з ПрАТ «Просто-страхування» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по 50 076 грн відшкодування у зв`язку із стійкою втратою працездатності не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Предметом апеляційного перегляду є вирішення позовних вимог в частині стягнення з ПрАТ «Просто-страхування» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 майнової шкоди та понесених витрат на лікування.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , суд першої інстанції, керуючись п.п. 26.1, 26.2 ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», виходив з того, що позивачі внаслідок ДТП отримали стійку втрату працездатності і кожному з них встановлено III групу інвалідності, в результаті чого стягнув з ПрАТ «Просто-страхування» на користь кожного з позивачів 50 076 грн відшкодування, пов`язаного зі стійкою втратою працездатності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування витрат на лікування, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 в межах кримінального провадження добровільно відшкодував ОСОБА_1 витрати на лікування у розмірі 47 446, 18 грн., ОСОБА_2 - 65 367,69 грн. Суд послався на те, що витрати на лікування ОСОБА_2 повністю відшкодовані винною у ДТП особою, а витрати на лікування ОСОБА_1 у розмірі 16 222,98 грн. (різниця між заявленим загальним розміром витрат на лікування та розміром витрат, добровільно відшкодованих ОСОБА_3 ) не підтверджуються наданими суду доказами, оскільки додані до позовної заяви копії чеків, квитанцій, видаткових накладних неналежної якості, а оригінали письмових доказів позивачами не надано.

Відмовляючи у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу, суд першої інстанції указував на те, що ДТП сталося 05 січня 2019 року, а із заявою про виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 звернувся після спливу одного року з моменту настання ДТП, а отже відсутні підстави для відшкодування шкоди, завданої пошкодженням автомобіля. Районний суд не прийняв до уваги надані стороною позивачів копії заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виплату страхового відшкодування від 25 березня 2019 року, пославшись на відсутність доказів, підтверджуючих отримання зазначених заяв ПрАТ «Просто-страхування», та відсутності таких заяв у матеріалах страхових справ.

Аналізуючи доводи апеляційних скаг, висновки суду першої інстанції в частині вирішених позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ПрАТ «Просто-страхування» про стягнення майнової шкоди та витрат на лікування суперечать обставинам справи та нормам чинного законодавства, що регулюють спірні відносини.

У справі встановлено, що 05 січня 2019 року приблизно о 15.12.год. на автодорозі Київ-Чернігів-Нові Яриловичі, ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «Вольво S80», д.н.з. НОМЕР_1 , та рухаючись в напрямку м. Києва, в порушення вимог п. п. 2.3 (б), 12.1., 12.3 Правил дорожнього руху, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, не зреагував на її зміну, не вибрав безпечну швидкість руху, не впорався з керуванням, внаслідок чого неподалік буд. АДРЕСА_1 виїхав на зустрічну смугу для руху, де здійснив зіткнення з автомобілем «Хюндай Туксон», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався по зустрічній, лівій смузі для руху, в напрямку м. Чернігова. У результаті ДТП відбулося зіткнення транспортних засобів та травмування водія зустрічного автомобіля та пасажирів.

Відповідно до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0997296, ОСОБА_2 23 квітня 2019 року встановлено 3 групу інвалідності (т. 1 а.с. 55).

Згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 521015, ОСОБА_1 06 серпня 2019 року встановлено 3 групу інвалідності (т. 1 а.с. 8).

Вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 30 січня 2020 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки. Відмовлено у задоволенні цивільних позовів ОСОБА_6 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_3 моральної та матеріальної шкоди (т. 2 а.с. 221-232 справи № 734/1022/19).

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року змінено вирок Козелецького районного суду від 30 січня 2020 року щодо ОСОБА_3 в частині покарання та вирішення цивільних позовів. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбування основного покарання, призначеного судом першої інстанції у виді позбавлення волі, з випробувальним строком на три роки. Цей же вирок змінено в частині відмови потерпілим ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_2 в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_2 до обвинуваченого ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду у зв`язку із добровільним відшкодуванням ОСОБА_3 . У решті вирок суду залишено без змін (т. 1 а.с. 131-165).

В апеляційній інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 3 а.с. 65, 67 кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 ) подали заяви, в яких зазначили, що обвинувачений ОСОБА_3 відшкодував їм шкоду, спричинену в результаті ДТП, яка мала місце 05 січня 2019 року. ОСОБА_1 зазначив, що залишає за собою право звертатися до страховика за страховим відшкодуванням шкоди, заподіяної його майну (транспортному засобу), та шкоди, заподіяної здоров`ю, а ОСОБА_2 - про відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 , як власника автомобіля «Вольво S80», д.н.з. НОМЕР_1 , на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «Просто-страхування» на підставі полісу № АК/8308372 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а також договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів та добровільного страхування від нещасних випадків на транспорті № /1800473 (т. 1 а.с. 190, 191).

Листом від 26 листопада 2020 року ПрАТ «Просто-страхування» повідомило ОСОБА_1 , що ДТП мало місце 05 січня 2019 року, а з заявою про виплату страхового відшкодування він звернувся лише 16 листопада 2020 року, тобто після спливу одного року з моменту настання ДТП, що є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування згідно із п. 37.4.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Страховик зазначив також, що відповідно до ухвали Чернігівського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року у справі 734/1022/19 обвинувачений ОСОБА_3 відшкодував потерпілим матеріальну та моральну шкоду, їх цивільні позови залишено без розгляду у зв`язку з добровільним відшкодуванням. ОСОБА_1 як потерпіла особа самостійно на власний розсуд обрав спосіб здійснення свого права шляхом отримання відшкодування від особи, яка завдала шкоди (т.1 а.с. 196).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У пункті 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35 Закону № 1961-IV).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до пункту 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Із матеріалів страхової справи № 134100 убачається, що 08 січня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до ПрАТ «Просто-страхування» з повідомленням про подію, що має ознаки страхового випадку за договором страхування АК № 8308372 (т. 1 а.с. 192).

21 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «Просто-страхування» з повідомленням про подію, що має ознаки страхового випадку, зокрема, ДТП, яка мала місце 05 січня 2019 року з вини ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 193-194).

Стороною позивачів надані копії заяв ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , датовані 25 березня 2019 року (страхові справи №№ 135899, 135900 відповідно) про виплату страхового відшкодування у зв`язку із страховим випадком, який стався 05 січня 2019 року за полісом № АК/8308372 (т. 1 а.с. 215, 216).

У матеріалах справи наявний скрін сторінки страхової справи № 135899, з якої вбачається, що 25 березня 2019 року отримано повідомлення про страховий випадок від потерпілої сторони ОСОБА_1 , справа передана на розгляд начальника управління виплат; 04 квітня 2019 року - забрано чеки для подачі в суд; 25 квітня 2019 року - страхова чекає рішення по кримінальній справі та/або цивільному позову, юристи приймають участь; 03 лютого 2020 року - вкинуто вирок; 05 січня 2021 року - позов на суму 120 000 грн, надіслано заперечення (т. 2 а.с. 215, 216).

Відповідно до скріну сторінки страхової справи № 135900 25 березня 2019 року отримано повідомлення про страховий випадок від потерпілої сторони ОСОБА_2 , справа передана на розгляд ОСОБА_9 , 04 квітня 2019 року - забрано чеки для подачі в суд, 25 квітня 2019 року - страхова чекає рішення по кримінальній справі та/або цивільному позову, юристи долучені до справи, 03 лютого 2020 року - вкинуто вирок, 05 січня 2021 року - позов на суму 120 000 грн, 11 січня 2021 року - надіслано заперечення (т. 1 а.с. 217, 218).

Експерт Управління виплат ОСОБА_4 (страхова справа № 135899) отримала папку з виписками та чеками відносно ОСОБА_1 приблизно на 46 000 грн, а відносно ОСОБА_2 (страхова справа № 135900) приблизно на 64 000 грн (т. 1 а.с. 213, 214). Зазначене підтвердила в судовому засіданні районного суду ОСОБА_4 , яка була допитана в якості свідка.

Із роздруківки листування з мобільного телефону ОСОБА_2 вбачається надходження 19 квітня 2019 року повідомлення від ОСОБА_10 про отримання експертизи, чого остання в ході розгляду справи судом першої інстанції не заперечувала. (т. 1 а.с. 217).

У матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 від 16 листопада 2020 року про виплату страхового відшкодування у зв`язку із страховим випадком, який стався 05 січня 2019 року за полісом № АК/8308372 (т. 1 а.с. 195).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що «у страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає і тоді, коли має місце неналежна поведінка й з боку потерпілого, а саме: невиконання обов`язків, визначених Законом № 1961-IV, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (підпункт 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV); неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV). Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки. Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і недотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого. Разом з тим у порушення принципу пропорційності законом не встановлено механізму захисту права осіб (поновлення права), які добросовісно виконують покладені на них обов`язки, якщо шкода не відшкодована не з їхньої вини. Тому тлумачення права щодо відшкодування шкоди за наслідками страхового випадку за Законом № 1961-IV, має здійснюватися з огляду на добросовісне виконання зобов`язань та поведінки всіх учасників (добросовісна чи недобросовісна поведінка/дії) та пропорційність інтересів усіх учасників цих правовідносин.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 33.1.1 статті 33.1 Закону № 1961-IV). Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)).

В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19). Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи).

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності».

Таким чином, за обставинами справи встановлено, що 08 січня 2019 року ОСОБА_3 та 21 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулися до страховика з повідомленнями про ДТП, яка сталася 05 січня 2019 року за участю сторін, зазначивши про обставини ДТП; в подальшому позивачі подали до ПрАТ «Просто-страхування» папку з виписками та чеками, які підтверджують витрати на лікування, а також звіт про оцінку матеріального збитку, завданого ОСОБА_1 , внаслідок пошкодження транспортного засобу; в ході розгляду кримінального провадження № 734/1022/19 за обвинуваченням ОСОБА_3 ПрАТ «Просто-страхування» було залучено до участі в якості співвідповідача.

Оцінюючи наявні в матеріалах даної цивільної справи заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виплату страхового відшкодування, які датовані 25 березня 2019 року, та аналогічну заяву ОСОБА_1 , датовану 16 листопада 2020 року, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 35 Закону № 1961-IV документи, які позивачі надали до страхової компанії на підтвердження понесених витрат на лікування та розміру шкоди, заподіяної транспортному засобу, і отримання яких 25 березня 2019 року відповідач не заперечує, додаються до заяви про виплату страхового відшкодування і є підставою для здійснення таких виплат. Отже, страхова компанія не мала правових підстав, тобто не повинна була приймати подані позивачами виписки та чеки за відсутності відповідних заяв про виплату страхового відшкодування. З огляду на це суд вважає належними доказами своєчасного звернення до відповідача за страховою виплатою подані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заяви про виплату страхового відшкодування, датовані саме 25 березня 2019 року.

Обставини, які б указували на неможливість страховика встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди, за матеріалами даної справи також відсутні. Позивачами в межах встановленого законом строку надано докази понесених витрат на лікування та звіт про оцінку матеріального збитку, завданого ОСОБА_1 , внаслідок пошкодження його транспортного засобу, отже їх поведінка є добросовісною, а відмова ПрАТ «Просто-страхування» у виплаті страхового відшкодування - неправомірною.

Те, що під час розгляду кримінального провадження № 734/1022/19 за обвинуваченням ОСОБА_3 позовні вимоги до ПрАТ «Просто-страхування» не заявлялись, не є правовою підставою для звільнення страховика від відшкодування шкоди, виходячи з положень Закону № 1961-IV.

Вирішуючи вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ «Просто-страхування» про відшкодування майнової шкоди, колегія суддів враховує наступне.

За встановленими обставинами справи, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 на момент ДТП була застрахована у відповідача. Полісом № АК/8308372 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строком дії з 16 січня 2018 року по 15 січня 2019 року, передбачено, що страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, становить 200000 грн., за шкоду, заподіяну майну - 100000 грн, франшиза - нуль.

Договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів та добровільного страхування від нещасних випадків на транспорті № /1800473, строком дії з 16 січня 2018 року до 15 січня 2019 року, визначено, що страхова сума становить 100 000 грн.

Пунктом 1.8 Примітки Розділу 1 цього договору передбачено, що всі інші умови страхування за цим договором визначаються умовами страхування, викладеними у Розділі 2, який є невід`ємною частиною цього договору і є обов`язковими для виконання страхувальником. Страхувальник з правилами та умовами страхування ознайомлений.

Згідно з п. п. 2.4.1.3 п. 2.4.1 Розділу 2 Договору (розділ 2 розміщений на зворотній стороні Договору) № /1800473, до страхових випадків не відносяться і виплата страхового відшкодування (страхова виплата) не здійснюється (якщо інші умови не зазначені у цьому договорі), якщо ТДП сталася внаслідок або під час вчинення або спроби вчинення страхувальником (особою, відповідальність якої застрахована), водієм застрахованого транспортного засобу або потерпілої третьої особи дій, за які передбачена кримінальна відповідальність, в тому числі умисного злочину, що призвів до страхового випадку.

Отже, є слушними доводи ПрАТ «Просто-страхування» відносно того, що шкода, завдана пошкодженням транспортного засобу, не може бути відшкодована ОСОБА_1 на підставі договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів та добровільного страхування від нещасних випадків на транспорті № /1800473, оскільки ДТП сталася внаслідок вчинення водієм застрахованого транспортного засобу дій, за які передбачено кримінальну відповідальність, що відповідає п. п. 2.4.1.3 п. 2.4.1 Розділу 2 Договору.

Таким чином, ПрАТ «Просто-страхування» зобов`язано виконати свої зобов`язання за полісом № АК/8308372, укладеним з ОСОБА_3 .

Як вбачається із звіту № 22/98.04.19 від 16 квітня 2019 року, складеного ФОП ОСОБА_11 , ринкова вартість КТЗ «Хюндай Туксон», д.н.з. НОМЕР_2 , до пошкодження становить 222 506,47 грн, вартість відновлювального ремонту - 979 739,89 грн. Матеріальний збиток, завданий власникові «Хюндай Туксон», д.н.з. НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження на дату оцінки КТЗ складає 222 506,47 грн (т. 2 а.с. 162-177)

Відповідно до звіту № 22/98.04.19 від 16 квітня 2019 року, складеного ФОП ОСОБА_11 , утилізаційна вартість складників автомобіля «Хюндай Туксон», д.н.з. НОМЕР_2 , на дату оцінки КТЗ складає 37 412,55 грн (т. 1 а.с. 119-129).

Згідно з пунктами 30.1, 30.2 статті 30 Закону № 1961-IV транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

З огляду на положення статті 30 Закону № 1961-IV автомобіль ОСОБА_1 є технічно знищеним, оскільки вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу перевищує його ринкову вартість.

Отже, різниця між вартістю автомобіля «Хюндай Туксон», д.н.з. НОМЕР_2 , до та після ДТП становить 185 093,92 грн (222 506,47 грн - 37 412,55 грн = 185 093,92).

З урахуванням того, що страховик не відшкодував шкоду в межах страхової суми, з ПрАТ «Просто-страхування» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню матеріальна шкода, завдана автомобілю «Хюндай Туксон», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок ДТП, у розмірі 100 000 грн (в межах ліміту відповідальності за шкоду, заподіяну майну, визначену полісом № АК/8308372).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ПрАТ «Просто-страхування» про відшкодування витрат на лікування, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно із п. 24.1 ст. 24 Закону № 1961-IV у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, які пов`язані з лікуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та купівлею лікарських препаратів. Зазначені витрати мають бути підтвердженні документально відповідним медичним закладом.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як свідчать матеріали справи, у результаті ДТП, яке мало місце 05 січня 2019 року, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 отримали тілесні ушкодження.

У період з 06 січня 2019 року по 07 лютого 2019 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні № 1 Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, що підтверджується випискою із медичної карти № 334 (т. 2 а.с. 119).

У період з 06 січня 2019 року по 25 січня 2019 року ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги, що посвідчено випискою із медичної карти № 356 (т. 2 а.с. 60).

Як убачається з матеріалів кримінального провадження № 0000016, висновком експерта № 21 (по медичним документам) від 21 лютого 2019 року підтверджується, що в результаті ДТП у ОСОБА_1 мали місце тілесні ушкодження, які відносяться до тяжкого ступеню тілесних ушкоджень (т. 2 а.с. 59-62 справи №734/1022/19) .

Висновком експерта № 22 (по медичним документам) від 21 лютого 2019 року підтверджено, що в результаті ДТП у ОСОБА_2 мали місце тілесні ушкодження, які відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості (т. 2 а.с. 64-67 справи № 734/1022/19).

З 23 квітня 2019 року ОСОБА_2 встановлено III групу інвалідності на строк до 14 квітня 2020 року (т. 1 а.с. 55).

З 06 серпня 2019 року ОСОБА_1 встановлено III групу інвалідності на строк до 06 серпня 2020 року (т. 1 а.с. 8)

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до позовної заяви додали виписки із медичних карт, листки лікарських призначень, рахунки на оплату медичних послуг, товарні чеки, квитанції, видаткові накладні про оплату медичних послуг та препаратів (т. 1 а.с. 11-114). Відповідно до наявних у справі копій наведених платіжних документів ОСОБА_1 сплатив за лікування 44 009,51 грн, а ОСОБА_2 - 65 357, 69 грн.

На думку апеляційного суду, районний суд помилково не взяв до уваги надані позивачами платіжні документи про оплату витрат на лікування через їх неналежну якість та відсутність оригіналів. Під час розгляду справи судом першої інстанції допитана свідок ОСОБА_4 , до обов`язків якої входив прийом заяв і документів від клієнтів, сканування документів, направлення клієнтів до експертів, підтвердила, що ОСОБА_2 надавала їй папку з виписками та чеками, які свідок відсканувала та повернула. Крім цього, аналогічні платіжні документи та лікарські призначення в копіях, що належним чином завірені, наявні в матеріалах кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 , що досліджувалося апеляційним судом.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про повне відшкодування ОСОБА_3 позивачам витрат на лікування та майнової шкоди, оскільки зі зісту заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 03 листопада 2020 року вбачається, що обвинувачений ОСОБА_3 відшкодував шкоду, спричинену в результаті ДТП, яка мала місце 05 січня 2019 року, і жодних претензій до нього у позивачів немає, але вони залишають за собою право звертатися до страховика за страховим відшкодуванням за шкоду, заподіяну майну та здоров`ю (т. 3 а.с. 65, 67 кримінального провадження № 734/1022/19), тобто відшкодування обвинуваченого не охоплювало понесені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрати на лікування та майнову шкоду, завдану транспортному засобу. Суд погоджується з доводами сторони позивача про те, що указане відшкодування стосувалось визначення міри покарання ОСОБА_3 у бік її пом`якшення з огляду на позицію потерпілих, що знайшло своє відображення в ухвалі Чернігівського апеляційного суду від 3 листопада 2020 року.

Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають право на відшкодування понесених витрат витрат на лікування і з ПрАТ «Просто-страхування» на користь ОСОБА_1 належить стягнути (відповідно до підтверджених платіжних документів) 44 009,51 грн, а на користь ОСОБА_2 - 65 357,69 грн понесених витрат.

Вирішуючи клопотання обох сторін про розподіл понесених судових витрат, колегія суддів виходить з такого.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Згідно із ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 та у додатковій постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У постанові Великої Палати ВС від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Звертаючись з даним позовом, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили стягнути на їх користь понесені витрати на професійну правничу допомогу.

Як свідчать матеріали справи, представництво інтересів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у суді першої інстанції здійснював адвокат Ждан В.В. на підставі ордерів про надання правової допомоги серії ЧН № 085432, № 109269 від 22 лютого 2021 року, договорів про надання правничої допомоги від 01 грудня 2020 року (т. 1 а.с. 172, 173, 174, 175).

Відповідно до умов договорів про надання правничої допомоги від 01 грудня 2020 року, укладених між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та адвокатом Жданом В.В., клієнт зобов`язується сплатити за надання правничої допомоги гонорар (винагороду за виконані адвокатом дії по наданню правничої допомоги). Розмір гонорару під час ведення справи є конфіденційною інформацією у зв`язку з чим визначається в додатку № 1 до цього договору (т. 1 а.с. 173, 175). Разом з тим, позивачами на підтвердження понесених вират на професійну правничу допомогу не надано додатків № 1 до договорів про надання правничої допомоги від 01 грудня 2020 року, а також квитанції/квитанцій (іншого платіжного документу) про сплату ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відповідних коштів, у зв`язку з чим підстави для відшкодування понесених позивачами судових витрат у апеляційного суду відсутні.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції представник ПрАТ «Просто-страхування» - адвокат Синюк С.Л. також заявляв клопотання про відшкодування фактично понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

Як свідчать матеріали справи, представництво інтересів ПрАТ «Просто-страхування» у суді першої інстанції здійснював адвокат Синюк С.Л. на підставі ордеру № 1079047 на надання правничої (правової) допомоги від 11 січня 2021 року. За змістом ордеру, його видано на підставі договору про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги № 1 від 02 січня 2020 року (т. 1 а.с. 154).

Відповідно до заявленого клопотання фактичні судові витрати відповідача становлять 5 000 грн (т. 1 а.с. 160-162).

Підтверджуючи понесені витрати, представником ПрАТ «Просто-страхування» надано: копію рахунку-фактури № 1 від 05 січня 2021 року про сплату АТ «Просто-страхування» юридичних послуг відповідно до договору № 1 від 04 січня 2020 року на суму 56 000 грн (т. 1 а.с. 163); копію рахунку-фактури № 2 від 05 січня 2021 року про сплату АТ «Просто-страхування» юридичних послуг відповідно до договору № 1 від 04 січня 2020 року на суму 56 000 грн (т. 1 а.с. 163 зворот); копію платіжного доручення № 83 від 04 січня 2021 року про сплату АТ «Просто-страхування» 56 000 грн юридичних послуг відповідно до договору № 1 від 04 січня 2020 року, згідно рахунку № 2 від 05 січня 2021 року (т. 1 а.с. 164); копію платіжного доручення № 84 від 04 січня 2021 року АТ «Просто-страхування» про сплату АТ «Просто-страхування» 56 000 грн юридичних послуг відповідно до договору № 1 від 04 січня 2020 року, згідно рахунку № 1 від 05 січня 2021 року (т. 1 а.с. 164 зворот); копію акту виконаних робіт від 20 січня 2021 року, який є невід`ємним додатком до договору про надання правничої допомоги № 1 від 02 січня 2020 року, укладеного між ПрАТ «Просто-страхуванням» та Адвокатським бюро «Синюк та партнери» в особі керуючого бюро - адвоката Синюка С.Л. (т. 1 а.с. 165).

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір сум, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.

Проте стороною відповідача не надано договору про надання правової допомоги № 1 від 02 січня 2020 року, за яким можливо було б встановити його умови, в тому числі щодо оплати послуг адвоката, а також платіжний документ про оплату витрат саме за наведеним договором.

Надані представником відповідача копії рахунків-фактури №№ 1, 2 від 05 січня 2021 року, а також копії платіжних доручень №№ 83, 84 від 04 січня 2022 року (т. 1 а.с. 163, 163 зворот, 164, 164 зворот) свідчить про оплату юридичних послуг відповідно до договору № 1 від 04 січня 2020 року, хоча згідно з інформацією, наведеною у ордері № 1079047 від 11 січня 2021 року, адвокат Синюк С.Л. надавав правничу допомогу стороні відповідача на підставі договору № 1 від 02 січня 2020 року.

Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що у відшкодуванні витрат на правничу допомогу ПрАТ «Просто-страхування» також слід відмовити.

Отже, беручи до уваги допущення районним судом порушень процесуальних норм при вирішенні питання про відшкодування судових витрат, апеляційний суд вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції в частині їх розподілу.

У позові ОСОБА_1 просив стягнути з ПрАТ «Просто-страхування» також витрати, пов`язані з проведенням оцінки матеріальної шкоди у зв`язку з пошкодженням автомобіля в розмірі 2 200 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи.

За приписами ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

За складання звіту № 22/98.04.19 про оцінку КТЗ марки «Хюндай Туксон», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_1 сплатив 2 200 грн, на підтвердження чого надав копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 22/98.04.19 від 16 квітня 2019 року (т. 1 а.с. 136).

Оскільки звіт ФОП ОСОБА_11 № 22/98.04.19 від 16 квітня 2019 року, є висновком, що складений на замовленням ОСОБА_1 , але не являється експертним висновком, та оригіналу квитанції до прибуткового касового ордеру № 22/98.04.19 від 16 квітня 2019 року стороною позивачів не надано, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення з ПрАТ «Просто-страхування» на користь ОСОБА_1 2 200 грн витрат, пов`язаних проведенням оцінки матеріальної шкоди.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 23 листопада 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» про стягнення майнової шкоди, витрат на лікування та в частині розподілу судових витрат - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» про стягнення майнової шкоди та витрат на лікування - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» (04050, м. Київ, вул. Герцена, буд. 10, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 100 000 (сто тисяч) грн 00 коп. майнової шкоди та 44 009 (сорок чотири тисячі дев`ять) грн 51 коп. витрат на лікування.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» про стягнення витрат на лікування - задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» (04050, м.Київ, вул. Герцена, буд. 10, ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) 65 357 (шістдесят п`ять тисяч триста п`ятдесят сім) грн 69 коп. витрат на лікування.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 червня 2022 року.

Головуюча Н.В. Шитченко

Судді Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова