ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/445/22 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Міщій О. Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу № 607/19620/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2021 року, ухваленого суддею Позняк В.М., повний текст рішення виготовлено 26 грудня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних, -

В С Т А Н О В И В:

у жовтні 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення за період прострочення з 20.10.2018 року по 21.10.2021 року індексу інфляції в розмірі 108 726,01 грн та 3% річних в розмірі 48 857 грн. в користь ОСОБА_2 ; за період прострочення з 20.10.2018 року по 21.10.2021 року індексу інфляції в розмірі 28 858,81 грн та 3% річних в розмірі -12 968 грн ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилаються на те, що 01.02.2011 року ОСОБА_1 позичив згідно розписки у ОСОБА_2 кошти в сумі 47 550 доларів США та 11575 Євро, а 13.01.2010 року - у ОСОБА_3 кошти в сумі, що гривневому еквіваленті, за офіційним курсом НБУ станом на 12.02.2014 року становили 143 825 гривні, 5 200 доларів США та 8 500 Євро.

12 лютого 2014 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 згідно розписки від 01.02.2011 року кошти в гривневому еквіваленті, за офіційним курсом НБУ станом на 12.02.2014 року в сумі 541863,00 грн. та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 43 735,00 грн та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 позичені, згідно розписки від 13.01.2010 року кошти, в гривневому еквіваленті, за офіційним курсом НБУ станом на 12.02.2014 року, в сумі 143 825,00 грн. та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 13 368,00 грн.

Крім того, рішеннями Тернопільського міськрайонного суду від 17.02.2015 року та 17.11.2016 року вирішено стягнення інфляційних та 3 відсотки річних. Однак, на цей час ні одне рішення не виконано.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 інфляційні втрати та 3% річних в розмірі 157226 грн. 46 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 інфляційні витрати та 3% річних в розмірі 41732 грн. 13 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 1989,59 грн. судового збору

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що при подачі позовної заяви позивачі просили стягнути індекс інфляції та 3% річних за період з 20.10.2018 року по 21.10.2021 року.

Проте враховуючи, що позовна заява про стягнення індексу інфляції та 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання подана до суду 26.10.2021 року, то розрахунок сум для нарахування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, має бути зроблений тільки до заборгованості, яка наявна після 26.10.2019 року. До інших позовних вимог повинна бути застосована позовна давність.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не поступив до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Частиною 1 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи..

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Законом України Про Державний бюджет України на 2022 рік встановлено, що з 01 січня 2022 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 481 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Ціна позову у цій справі становить 199 409, 82 грн, що станом на 01 січня 2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481 грн х 100 =248 100 грн).

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку, передбаченому ст. 369 ЦПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 лютого 2014 року у справі № 607/13549/13-ц, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 29 квітня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 позичені, згідно розписки від 01.02.2011 року, кошти, в гривневому еквіваленті, за офіційним курсом НБУ станом на 12.02.2014 року, в сумі 541 863 гривень, та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 43 735 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 позичені, згідно розписки від 13.01.2010 року, кошти, в гривневому еквіваленті, за офіційним курсом НБУ станом на 12.02.2014 року, в сумі 143 825 гривень, та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 13 368 гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. При розгляді справи судом встановлено, що відповідачем не виконані зобов`язання за договорами позики.

Частиною п`ятою статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три відсотки річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, яка передбачає сплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Відповідно до статті 1 Закону України Про індексацію грошових доходів населення індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

У статті 625 ЦКУ визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення(договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок суду відображено у постанові ВП ВС у справі № 686/21962/15 від 16 травня 2018 року.

Оскільки відповідач порушив виконання грошового зобов`язання, яке не є зобов`язанням за договором позики, а є трансформованим з нього зобов`язанням, встановленим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12 лютого 2014 року, то у позивачів виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦКУ.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивачі просять стягнути інфляційні витрати та 3 відсотки річних із відповідача з 20 жовтня 2018 року по 21 жовтня 2021 року.

Суд першої інстанції, враховуючи суму неповернутого боргу 541863 грн відповідачем ОСОБА_2 вірно вирахував, що сума інфляційних за період з 28.10.2018 по 21.10.2021 роки становить 110702.61 (сукупний індекс інфляції -120,43), а 3% річних - 48500 грн за 1090 прострочених днів. Загальна сума 157226,46 грн.

Щодо неповернутого боргу ОСОБА_4 в сумі 143835 грн за цей же період, то сума інфляційних збитків становить 29383,45 грн (сукупний індекс інфляції - 120,43), а 3 % річних 12873,32 грн за 1090 прострочених дні. В зв`язку з цим та з врахуванням диспозитивності, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 41732,13 грн.

В апеляційні скарзі ОСОБА_5 посилається на те, що судом першої інстанції неправомірно було обчислено розмір індексу інфляції та 3% річних, не застосувавши при цьому спеціальну позовну давність в один рік яка передбачена ст. 258 ЦК України.

Дане твердження апелянта не заслуговує на увагу з огляду на наступне.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, згідно з вимогами пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Виходячи з наведеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що до даних правовідносин застосовується позовна давність в один рік, оскільки на правовідносини визначені статтею 625 ЦКУ передбачають сплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а на 3 % застосовується позовна давність у три роки.

Встановивши фактичні обставини, суд першої інстанції правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість рішення не впливають, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін

Судові витрати у вигляді сплати судового за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на сторони в межах ними понесених у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 274, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2021 року без зміни.

Судові витрати у вигляді сплати судового за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 12 травня 2022 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

О.Я. Міщій