Провадження № 22-ц/801/1565/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

з участю секретаря судового засідання: Ковальчук О. А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Антонюка В. В. в залі суду м. Вінниці, зі складенням повного тексту судового рішення 08 липня 2022 року,

у цивільній справі № 127/26235/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку,

встановив:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 02.11.1986 між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб у міському відділі ЗАГС м. Вінниці, актовий запис 2986, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.06.2018 року у справі №127/10980/18 було розірвано.

Позивач зазначає, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.05.2003 ОСОБА_2 отримав у спадок 57/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель АДРЕСА_1 та належав померлій ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.12.2011 ОСОБА_3 є спадкоємцем померлої ОСОБА_5 , та спадщина на яку видано це свідоцтво складається з 43/100 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з рішення Вінницької міської ради №1219 від 01.06.2013 року, було прийнято рішення про оформлення права приватної власності ОСОБА_2 на 4/5 частки житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , в зв`язку із перерахунком часток на підставі заключення КП «ВМБТІ» №2599 від 20.05.2013.

Також, позивач зазначає, що за її рахунок майно, що належить на праві особистої власності ОСОБА_2 , а саме 4/5 частки будинковолодіння АДРЕСА_1 було істотно збільшено у вартості у зв`язку із наступними змінами: утеплення будинку та штукатурення декоративною штукатуркою «короїд»; здійснювалось перепланування кімнат; повна заміна підлоги по будинку, демонтаж старої підлоги з дошок з подальшим бетонуванням підлоги та влаштуванням на підлозі ламінату; заміна усіх старих дерев`яних вікон на нові вікна з метало-пластикового профілю; облаштування в будинку декоративного каміну з граніту; заміна системи опалення (заміна радіаторів опалення та газової колонки); здійснення монтажу теплої підлоги; повне перекриття покрівлі даху в будинку; встановлення нового бетонного паркану навколо будинковолодіння та паркан з цегли з двору.

Позивач вказує, що з моменту отримання у спадок майна її чоловіком, вона постійно працювала та мала відповідний дохід із заробітної плати, який був використаний на фактичне збільшення вартості частки житлового будинку та господарських будівель, а тому вважає, що 4/5 частки будинковолодіння АДРЕСА_1 зазнало істотних змін, що збільшило вартість цієї частки, та є підставою для визнання вказаної частки спільною сумісною власністю сторін, а також для визнання за нею права власності на 1/2 частку від 4/5 частки будинковолодіння АДРЕСА_1 , що й стало підставою для її звернення до суду із цим позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 липня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 липня 2022 року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, так як при його постановленні судом було допущено суттєве порушення норм процесуального права, а тому просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти постанову про залишення без розгляду її позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у рішенні суду вказано про те, що в судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про причини неявки до суду не повідомляли, заяв та клопотань до суду не надали. Отже, відповідно до чинного цивільно-процесуального законодавства, а саме статей 223, 257 ЦПК України, єдиним законним процесуальним наслідком повторної неявки позивача у судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи без його участі, є лише залишення позову без розгляду незалежно від причини такої неявки. За таких обставин суд першої інстанції, встановивши, що позивач повторно не з`явилася в судове засідання та не подала заяву про розгляд справи за її відсутності міг ухвалити єдине законне судове рішення постановити ухвалу про залишення позову без розгляду, а не проводити розгляд справи по суті та ухвалювати рішення. На думку скаржника, у суду апеляційної інстанції є всі підстави для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про залишення без розгляду її позову.

Впродовж встановленого судом строку від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 липня 2022 року залишити без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції законно та справедливо розглянув справу у відсутності позивача та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Третя особа ОСОБА_3 не скористалася своїм правом на подання відзиву.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Усов Ю. В. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 проти вимог апеляційної скарги заперечували, просять залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За змістом статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі з 02.11.1986 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.06.2018 було розірвано.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.05.2003 ОСОБА_2 отримав у спадок 57/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель АДРЕСА_1 та належав померлій ОСОБА_4 .

У вказаному свідоцтві про право на спадщину вказано, що згідно довідки характеристики, виданої КП «Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації» 31.03.2003 №2559, на земельній ділянці розташовані: цілий житловий будинок, дерев`яновалькований, обкладений цеглою, житловою площею 81.8 кв.м., позначений на плані літ. «А», прибудова «А1», прибудова «А2», сіни «а», сіни «а1», ганки, тамбур «а2», сарай «Б», сарай «В», погріб «п/В», сарай «Г», вбиральня «Е», огорожа №1-6, оглядова яма «о/я», оглядова яма «о/я1». Самовільно зведені вбиральня «З», сіни «а1», гараж «К», гараж «К1», сарай «К2» та самовільно переобладнана кухня 1-4 в свідоцтво про право на спадщину не включені.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.12.2011 ОСОБА_3 є спадкоємцем померлої ОСОБА_5 , та спадщина на яку видано це свідоцтво складається з 43/100 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Заключенням КП «ВМБТІ» №2598 від 20.05.2012 визначено, що будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ. «А», прибудов «А1», «а1», «а2», «А2», «а», «а3», «а4», погребів «П/В», «Д», сараїв «Б», «В», «Г», К2», «Л», гаражів «К», «К1», вбиралень «Е», «З», оглядових ям «о/я», «о/я1», бані «М», огорожа №1-6, належить на праві власності ОСОБА_2 - 57/100 частки та ОСОБА_3 - 43/100 частки.

Крім того, цим заключенням встановлено, що ОСОБА_2 фактично користується в житловому будинку літ «А»: коридором 2-1, кухнею 2-2, кімнатами 2-3, 2-4, 2-5, санвузлом 2-6, загальною площею 88,4 кв.м., в тому числі житловою площею 51.2 кв.м., погребом «Д», сараями «Б», «Л», «К2», вбиральнею «З», банею «М», гаражами «К», «К1», оглядовими ямами «о/я», «о/я1». Окрім того, вказаним заключенням було здійснено перерахунок ідеальних часток, відповідно до якого ОСОБА_2 володіє 4/5 частки, а ОСОБА_3 - 1/5 частки будинковолодіння.

Відповідно до витягу з рішення Вінницької міської ради №1219 від 01.06.2013 року, було прийнято рішення про оформлення права приватної власності ОСОБА_2 на 4/5 частки житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , в зв`язку із перерахунком часток на підставі заключення КП «ВМБТІ» №2599 від 20.05.2013.

З метою перевірки доводів позивача про істотність збільшення вартості 4/5 часток будинковолодіння АДРЕСА_1 , в підготовчому засіданні постановлено ухвалу про призначення судової оціночно-будівельної експертизи, на вирішення якої поставлено питання: яка ринкова вартість 57/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель АДРЕСА_1 , що належала на праві приватної власності ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.05.2003 станом на 13.05.2003? Яка ринкова вартість 4/5 частки будинковолодіння АДРЕСА_1 , з урахуванням ремонтних робіт станом на 01.06.2018?

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи визначити ринкову вартість 57/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель АДРЕСА_1 , що належала на праві приватної власності ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.05.2003 станом на 13.05.2003 не визнається за можливе. Ринкова вартість 4/5 частки будинковолодіння АДРЕСА_1 , з урахуванням ремонтних робіт станом на 01.06.2018 року становила 577 626,00 грн.

Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5 №29009/02-05-20 від 28.10.2020 встановлено, що ОСОБА_1 , з моменту отримання у спадок майна постійно працювала та мала відповідний дохід із заробітної плати.

За встановлених обставин суд першої інстанції виходив з того, що належних та допустимих доказів щодо спрямування всієї суми зароблених ОСОБА_1 коштів і при цьому виключення інших необхідних і неминучих витрат для життєдіяльності позивача, на ремонт 4/5 частки будинковолодіння, що належить на праві особистої власності колишньому чоловіку відповідачу ОСОБА_2 , та відповідно перетворення його з особистої власності в право спільної сумісної власності подружжя - позивачем суду не подано.

Позивачем не доведено і сам факт проведення ремонту та перебудови будинку, а саме: утеплення будинку та штукатурення декоративною штукатуркою «короїд»; перепланування кімнат; повна заміна підлоги по будинку, демонтаж старої підлоги з дошок з подальшим бетонуванням підлоги та влаштуванням на підлозі ламінату; заміна усіх старих дерев`яних вікон на нові вікна з метало-пластикового профілю та інше. Допустимих письмових доказів щодо цієї обставини теж не було подано.

Недоведеним виявилось й істотне збільшення у своїй вартості частки будинковолодіння, належного відповідачу. Адже за висновком судової оціночно-будівельної експертизи не вдалося порівняти вартість успадкованого ОСОБА_2 майна на час складення свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.05.2003 і на час розірвання шлюбу подружжям 01.06.2018.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про те, що збільшення вартості 4/5 частки будинковолодіння АДРЕСА_1 , що складається з: будинку літ «А» з коридором 2-1, кухнею 2-2, кімнатами 2-3, 2-4, 2-5, санвузлом 2-6, загальною площею 88,4 кв.м, в тому числі житловою площею 51,2 кв.м, погребом «Д», сараями «Б», «Л», «К2», убиральнею «З», банею «М», гаражами «К», «К1», оглядовими ямами «о/я», «о/я1») відбулось не за рахунок грошових та трудових затрат ОСОБА_1 . Відтак підстави для визнання цієї частки (4/5) спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відсутні.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з таких підстав.

Статтею 223 ЦПК України визначено наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Правило, встановлене частиною п`ятої статті 223 ЦК України щодо залишення позовної заяви без розгляду у разі повторної неявки позивача в судове засідання якраз є винятком по відношенню загального правила частини першої цієї статті, відповідно до якої неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Як норми частини п`ятої статті 223, так і норми статті 257 ЦПК України є імперативними, тобто за наявності підстав, визначених у частині першій, незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судом та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний залишити позов без розгляду.

На це вказує використання законодавцем в зазначених норм права словосполучень «суд залишає позовну заяву без розгляду», «суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду», тобто йдеться про обов`язкове залишення позовної заяви без розгляду, обов`язкове постановлення судом ухвали про залишення заяви без розгляду за наявності відповідних умов, а не віднесення цього питання до дискреційних повноважень суду.

Виходячи з мовленнєвого (текстового, граматичного) аналізу частини п`ятої статті 223 ЦПК України та пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України, законодавцем в них не застосовано терміни «може», «має право», «за власної ініціативи», які б могли вказувати на наявність в суду таких дискреційних повноважень при вирішенні питання про залишення позовну без розгляду за умов повторної неявки позивача.

У вказаній нормі Закону міститься лише один виняток, який полягає в тому, що за умов повторної неявки належним чином повідомленого позивача у судове засідання, справу може бути розглянуто, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Як свідчать матеріали цивільної справи, заява такого змісту ні від позивача, ні від його представника суду першої інстанції не подавалась.

Ураховуючи наведене, вказані умови повинні братися судом до уваги у їх сукупності та взаємозв`язку, а відтак оскільки позивач не подавав заяви про розгляд справи за його відсутності, в суду суд не було підстав для розгляду справи у його відсутності.

У частині п`ятій статті 223 ЦПК України та пункті 5 частини першої статті 257 ЦПК України можливість для суду не передбачається інших варіантів дій, крім залишення позовної заяви без розгляду.

Відтак, за змістом зазначених вище норм в разі повторної неявки позивача в судове засідання за умови, що він був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, суд безальтернативно зобов`язаний залишити позовну заяву без розгляду.

Встановивши, що належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи позивач повторно не з`явився в судове засідання, суд першої інстанції не мав правових підстав розглядати спір по суті, а зобов`язаний був залишити позов ОСОБА_1 без розгляду.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини 1, 3 статті 11 ЦПК України).

Позивач як сторона вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, а відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу, подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Отже відповідач не наділений правом вимагати розгляду по суті позовної вимоги, заявленої позивачем, це право належить виключно позивачеві.

Згідно з частиною 5 статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Частиною першою статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

З урахуванням викладених обставини та вимог апеляційної скарги рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із залишенням позову ОСОБА_1 без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України (у зв`язку з повторною неявкою позивача).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що доступ позивача до правосуддя не буде порушений, оскільки залишення позовної заяви без розгляду не є перешкодою для повторного звернення до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. 257, 367, 374, 377, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 липня 2022 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 07 вересня 2022 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник