Справа № 149/46/22
Провадження № 22-ц/801/1323/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаревич М. Г.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 рокуСправа № 149/46/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (судді доповідача),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Кобенди Ю.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», ОСОБА_2 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Кредо", ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої ДТП за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 лютого 2022 року, ухваленого в залі судових засідань місцевого суду під головуванням судді Войнаревича М.Г., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Кредо", ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої ДТП.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 19 серпня 2021 року о 11.00 год. в с. Кожухів водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем, "Subaru Legacy", д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив зіткнення з автомобілем позивача, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. 26 листопада 2021 року постановою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

В серпні 2021 року позивач звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо». На поштову адресу позивача надійшов лист від страхової компанії щодо погодження розміру страхового відшкодування, яким страхова компанія погодила суму відшкодування у розмірі 84822, 88 грн, яка позивачу не виплачена.

Відповідно до висновку експерта Вінницького НДЕКЦ № СЕ-19/102-21/14675-АВ від 28 жовтня 2021 року виготовленого на підставі постанови слідчого СВ Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області від 08 жовтня 2021 року розмір матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу автомобіля «Opel Zafira», д.н.з. НОМЕР_2 , 2006 року випуску, станом на момент проведення огляду, а саме 25 жовтня 2021 року становить 160729,80 грн.

Крім того, позивач вказав, що у зв`язку із пошкодженням автомобіля позивач позбавлений можливості його використовувати за призначенням, зокрема, для роботи, що має негативний вплив на репутацію. Вказані незручності призводять до постійних переживань та нервових стресів, що мають наслідком погіршення самопочуття та стану здоров`я.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом, в якому він просив: стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на його користь 84822, 88 грн страхового відшкодування, 250, 98 3% річних за період з 01 грудня 2021 року по 05 січень 2022 року, що складає 36 днів та 1000 грн завданої моральної шкоди; стягнути ОСОБА_2 різницю між фактичним розміром завданої шкоди і розміром страхового відшкодування, яке має здійснити страхова компанія, що становить 75906, 92 грн. та завдану вказаним відповідачем моральної шкоди, яка складає 20 000 грн.; стягнути з відповідачів судові витрати.

Водночас, 24 січня 2022 року на адресу суду від представника позивача адвоката Мишковської Т.М. надійшла заява про зменшення позовних вимог, у зв`язку із тим, що Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» виплатило позивачу 85000 грн. Просила стягнути із вказаного товариства лише завдану моральну шкоду, а в решті заявлені позовні вимоги залишити без змін.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 лютого 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої ДТП задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 75906,92 грн та моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в силу ст. 1194 ЦК України у відповідача виник обов`язок зі сплати різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Водночас виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості місцевим судом визначено розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди в 5000,00 грн.

При цьому відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з ТДВ «СК «Кредо» на користь позивача 1000,00 грн. моральної шкоди, суд вказав на відсутність будь-яких належних і допустимих доказів підтвердження факту заподіяння позивачу будь-якої моральної шкоди.

Частково не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення в задоволеній частині скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, а також стягнути судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника місцевий суд прийшов до помилкового висновку про належність пошкодженого автомобіля позивачу та не залучив до участі у справі реального власника автомобіля. Вважає, що у зв`язку із вказаними обставинами позивач не зазнав будь-якої моральної шкоди, оскільки останній не є власником транспортного засобу. Поряд з цим вважає, що висновок експерта, який міститься в матеріалах справи та взятий до уваги місцевим судом є неналежним доказом, оскільки копія останнього не засвідчена належним чином, його оригінал не витребовувався та відповідно не оглядався судом. При цьому покликається на те, що вказаний висновок експерта був отриманий в кримінальному провадженні, тобто не в порядку передбаченому ЦПК України. На переконання апелянта, місцевим судом помилково не вирішено питання про передачу йому пошкодженого автомобіля, як особі, відповідальній за шкоду, після відшкодування збитків.

26 липня 2022 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Мишковської Т.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечила аргументи викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог. Поряд з цим вважає, що підстави для залучення до участі у справі ОСОБА_3 , як власника автомобіля відсутні, оскільки позивач на момент ДТП на підставі довіреності був законним володільцем автомобіля. Покликається на висновок експерта, як на належний доказ, оскільки такий виготовлений на підставі постанови слідчого СВ Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області від 08 жовтня 2021 року, ніким не скасований, а його оригінал знаходиться в матеріалах кримінального провадження. Заперечує твердження, щодо не посвідчення копії вказаного висновку експерта, оскільки останній як додаток до позовної заяви подавався за допомогою електронного суду шляхом завірення ЕЦП. Вважає вірним висновок місцевого суду щодо задоволення позовних вимог в частині різниці між виплаченою сумою страхового відшкодування ТДВ «СК «Кредо» та вартістю матеріального збитку. Вважає, що питання про передачу ОСОБА_2 пошкодженого автомобіля не може бути вирішено, оскільки вказаний транспортний засіб був проданий 08 червня 2022 року за договором купівлі-продажу. Поряд з цим, вважає вірним висновок місцевого суду в частині визначення та стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн.

Водночас, разом з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 заявив клопотання про залучення до розгляду справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , яка є власником транспортного засобу Opel Zafira, д.н.з. НОМЕР_2 , оскільки на його думку, судове рішення суду у цій справі може впливати на права останньої.

Вирішуючи питання залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 колегія суддів ураховує наступне.

Частиною 1 ст.54 ЦПК України встановлено, що якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. До такої заяви повинні бути додані докази про направлення її копії особі, про залучення якої як третьої особи подана заява.

Згідно з п.1 ч.1 ст.365 ЦПК України у разі встановлення, що рішення суду першої інстанції може вплинути на права та обов`язки особи, яка не брала участі у справі, суддя - доповідач залучає таку особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Як вбачається з системного аналізу вказаних норм, визначальним для залучення у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору є можливе порушення прав такої особи рішенням суду.

Натомість заявник в апеляційній скарзі не вказує на які саме права ОСОБА_4 може мати вплив це судове рішення.

Крім того, відповідно до ст. 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно, до яких належить право володіння.

Речове право на чуже майно, як і право власності, має абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує.

Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа з-поміж тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Відтак, оскільки ОСОБА_1 керував транспортним засобом на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб та довіреності, останній має право на відшкодування завданої шкоди, а права ОСОБА_4 не можуть бути порушені вказаним рішенням суду, а тому в задоволенні клопотання про залучення до справи третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору слід відмовити.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Оскільки ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції оскаржує лише в задоволеній його частині, зокрема, стягнення з нього матеріальної шкоди у розмірі 75906,92 грн та моральної шкоди у розмірі 5000 грн., тому в іншій частині рішення суду в силу ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції частково не відповідає цим вимогам.

Апеляційним судом встановлено, що згідно постанови Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26 листопада 2021 року, встановлено, що 19 серпня 2021 року о 11 год. 00 хв. в с. Кожухів Хмільницького району по вул. Шляхова, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем "Subaru Legacy", д.н.з. НОМЕР_1 , під час руху не вибрав безпечної швидкості, не врахував дорожньої обстановки та здійснив зіткнення із припаркованим автомобілем "Opel Zafira", д.н.з. НОМЕР_2 , чим порушив п. 10.1, 12.1 ПДР України, відповідно вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративного стягнення. (а.с.22).

Автомобіль марки «OPEL» моделі «ZAFIRA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , сірого кольору, 2006 року випуску належить ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 (а.с. 56).

На момент ДТП позивач ОСОБА_1 користувався автомобілем марки «OPEL» моделі «ZAFIRA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , сірого кольору, 2006 року випуску на підставі довіреності від 08 червня 2021 року. (а.с.18).

Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/102-21/14675-АВ від 28 січня 2021 року, розмір матеріального збитку, завданий власнику транспортного засобу автомобіля марки «OPEL» моделі «ZAFIRA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , сірого кольору, 2006 року випуску, станом на момент проведення огляду а саме 25.01.2021 року становить 160729, 80 грн та розмір ремонтно-відновлюваних робіт становить 296 535, 60 грн. (а.с.8-17).

Згідно листа Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» № 9403 від 09 листопада 2021 року, погоджено із ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі 84822,88 грн. Водночас у вказаному листі зазначено про проведення звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу (а.с. 23).

Відповідно до звіту про проведення звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №21190 від 27 вересня 2021 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля Opel Zafira, д.н.з. НОМЕР_2 складає 377045,81 грн, а ринкова вартість автомобілю до ДТП складає 147746,00 грн. (а.с. 51-59).

Згідно звіту № 19544/2028673 від 08 листопада2021 року вартість утилізації пошкодженого КТЗ Opel Zafira, д.н.з. НОМЕР_2 може складати 60423,12 грн. (а.с. 60).

Відповідно до заяви про зменшення позовних вимог встановлено, що Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» сплачено ОСОБА_1 суму стархового відшкодування 85000,00 грн. (а.с. 38).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Частиною першої статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення речі.

Відповідно до частини першої статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 вказаного Закону).

Страхова сума це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування (пункт 9.1 статті 9 вказаного Закону).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За змістом пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

За змістом зазначеної норми закону обов`язок відшкодування шкоди у особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, виникає у разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої нею шкоди.

Покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Такі висновки вбачаються з постанови ВП ВС від 04 липня 2018 року у справі №14-176цс18, а також відображено в постанові ВС від 26 червня 2019 року у справі №712/7242/16-ц.

За встановленими у цій справі обставинами потерпіла особа та страховик визначили розмір страхового відшкодування шляхом укладення двостороннього договору про врегулювання страхового випадку, тому експертиза (оцінка) для визначення розміру шкоди до здійснення страхового відшкодування не проводилася.

Такі дії потерпілої особи та страховика відповідають положенням пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV, в силу якої, страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи, якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Оскільки рacta non obligan nisi gentes inte quas inita (договори не зобов`язують нікого, крім осіб, які в них беруть участь), тому домовленістю між двома сторонами не може бути збільшено обсяг відповідальності третьої особи, не сторони такого договору.

Виплата страхового відшкодування у розмірі, визначеному домовленістю між потерпілим та страховиком, якщо він є меншим страхової суми (ліміту відповідальності), не створює обов`язку для заподіювача шкоди, який застрахував свою відповідальність відповідно до вимог Закону № 1961-IV, відшкодувати різницю між розміром такого відшкодування та реальним розміром шкоди, заподіяної потерпілому на підставі статті 1194 ЦК України, якщо заподіювач шкоди доведе, що розмір страхового відшкодування, визначений за домовленістю між потерпілим та страховиком, є меншим, ніж розмір оціненої шкоди, яка підлягала виплаті страховою компанією відповідно до пунктів 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі.

Укладаючи договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, особа розраховує на те, що у разі настання страхового випадку її майнові інтереси будуть захищені шляхом здійснення страховою організацією виплати на користь потерпілої особи у межах страхових сум (ліміту відповідальності), визначених таким договором.

Таким чином, якщо розмір страхового відшкодування визначений без проведення експертизи за згодою страховика та потерпілого, і такий розмір страхового відшкодування не перевищує ліміту відповідальності страховика, то при вирішені спору, за позовом потерпілого у ДТП до винуватця про відшкодування шкоди, на підставі статті 1194 ЦК України у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, підлягає встановленню:

загальний розмір заподіяної шкоди внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи;

розмір оціненої шкоди, заподіяної внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, яка підлягала відшкодуванню страховиком відповідно до вимог Закону № 1961-IV;

чи покриває ліміт відповідальності, встановлений договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідно до пунктів 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV.

Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, яка підлягала визначенню відповідно до пунктів 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV, тобто розміром оціненої шкоди, заподіяної внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, а не визначеної за домовленістю між потерпілим та страховиком.

Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 362/3043/18.

Як вбачається з матеріалів вказаної справи згідно звіту про проведення звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №21190 від 27 вересня 2021 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля Opel Zafira, д.н.з. НОМЕР_2 складає 377045,81 грн, ринкова вартість цього транспортного засобу до ДТП складає 147746,00 грн. (а.с. 51-59), а вартість утилізації пошкодженого КТЗ може складати 60423,12 грн (звіт № 19544/2028673 від 08 листопада2021 року).

Позивачу було виплачено у якості страхового відшкодування матеріальної шкоди від пошкодження йому транспортного засобу 84822,88 грн, (різниця між ринковою вартістю автомобіля 147746,00 грн., вартістю утилізації транспортного засобу 60423,12 грн та за мінусом франшизи в розмірі 2500 грн.), що підтверджується відповідною квитанцією від 18 січня 2022 року (а.с. 62 зворот) у той час як ліміт відповідальності вказаного страховика за полісом серія ЕР № 201162621 відповідача в цій справі за шкоду заподіяну майну визначено в розмірі 130 000 грн., відтак, у межах цієї суми, вимоги про відшкодування матеріальної шкоди мають пред`являтися саме до страховика цивільної відповідальності винуватця ДТП, а не до самої особи, винної у вчиненні відповідного правопорушення.

Крім того, у позивача залишився автомобіль, вартість утилізації якого визначена в розмірі 60423,12 грн та яким він розпорядився на власний розсуд.

Таким чином, помилковими є висновки місцевого суду, що різниця між розміром збитків та виплаченим страховим відшкодуванням відшкодовується за рахунок винуватця ДТП, оскільки такий порядок відшкодування можливий лише в разі не покриття лімітом відповідальності страховика винуватця ДТП завданої потерпілій особі матеріальної шкоди, що за обставин цієї справи не мало місця.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у цій справі, в частині відшкодування різниці між виплаченою страховиком сумою матеріальної шкоди та визначеною сумою завданої шкоди не підлягають до задоволення.

Крім того, не можна погодитись із висновком суду першої інстанції про визначення розміру матеріальної шкоди від пошкодження позивачу транспортного засобу в сумі 160729,80 грн., яка встановлена на підставі висновку експерта Вінницького НДЕКЦ № СЕ-19/102-21/14675-АВ від 28 жовтня 2021 року, оскільки листом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» № 9403 від 09 листопада 2021 року із ОСОБА_1 погоджено суму страхового відшкодування в розмірі 84822,88 грн., а також із визначеною сумою завданої шкоди в розмірі 147746,00 грн.

Вказана сума страхового відшкодування в розмірі 84822,88 грн. отримана позивачем та не заперечена.

Отже, установивши, що Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» повністю виплатило ОСОБА_1 погоджену сторонами суму страхового відшкодування, суд першої інстанції не мав підстав для додаткового стягнення суми збитків, установленої в результаті проведеної після такого погодження та виплати експертизи, в тому числі і з винуватця ДТП.

Вирішуючи питання відшкодування моральної шкоди колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Тобто визначальним для стягнення моральної шкоди є порушення прав позивача внаслідок неправомірності дій іншої особи.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується роз`яснення Пленуму Верховного Суду, викладені в п.9 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 №4 (з наступними змінами та доповненнями) про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Визнаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовує завдання йому ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 20 000 грн., тим, що внаслідок ДТП він зазнав негативних наслідків немайнового характеру, пережитому в ДТП переляку, нервовому стресі, моральних страждань та переживань за стан здоров`я, також враховує глибину, тривалість фізичних і душевних страждань, яких зазнав позивач внаслідок неправомірних дій відповідача.

Разом з тим, з огляду на вищенаведені положення законодавства та встановлені обставини справи, а також враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача внаслідок пошкодження транспортного засобу, ступінь вини відповідача ОСОБА_2 , та із застосуванням принципів розумності і справедливості, місцевий суд прийшов до вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача у розмірі 5000,00 грн.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що позивач не зазнав будь-якої моральної шкоди, оскільки останній не є власником транспортного засобу, не заслуговує на увагу та спростовуються висновками викладеними вище.

Отже, обставини на які посилається сторона позивача в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права частково знайшли своє підтвердження.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки при вирішенні справи суд допустився порушень норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди підлягає скасуванню з підстав, встановлених статтею 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За правилами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволенню позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

До інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, відносяться зокрема витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані з проведенням експертизи.

Позивач ОСОБА_1 при зверненні до суду першої інстанції сплатив судовий збір в розмірі 1819,81 грн. (а.с. 25).

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню на 5,21% вимог до відповідача ОСОБА_2 (5000,00 грн. моральної шкоди), тому на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам, за подання позовної заяви в сумі 47,31 грн.

Поряд з цим, відповідач ОСОБА_2 при зверненні до суду апеляційної інстанції сплатив судовий збір в розмірі 1488,60 грн, що документально підтверджено квитанцією (а.с. 108).

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена на 92,18% від заявлених, тому, понесені відповідачем судові витрати за подання апеляційної скарги слід стягнути з позивача ОСОБА_1 , пропорційно задоволеним вимогам, у розмірі по 1372,19 грн.

Крім того, на підтвердження понесених судових витрат, зокрема на професійну правничу допомогу, відповідач ОСОБА_2 надав: договір про надання правової допомоги від 06 червня 2022 року, укладений між адвокатом Поворознюком Б.М. та ОСОБА_2 , квитанції до прибуткового касового ордера № 127 від 06 червня 2022 року про оплату 5000,00 грн. на підставі укладеного договору (а.с. 104), акт (розрахунок) від 23 червня 2022 року (а.с. 105).

З огляду на викладене, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена на 92,18% від заявлених, тому на користь останнього з поизивача ОСОБА_1 слід стягнути документально підтверджені понесені витрати на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам в сумі 4609,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 лютого 2022 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 матеріальної шкоди та судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди залишити без задоволення

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 47,31 грн. за подачу позовної заяви.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 1372,19 грн. за подачу апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 4609,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета