Провадження № 2/752/1600/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

07.09.2022 року Голосіївський районний суд міста Києва

у складі: головуючого по справі судді - Мазура Ю.Ю.,

секретаря - Луценко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить: визнати недійсним Договір позики від 02.10.2019, укладений між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн.; стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати, а саме витрати на правову допомогу у розмірі 42375,00 грн.

Позов мотивований тим, що 02.10.2019 між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладено Договір позики грошових коштів у розмірі 1227500,00 грн., що на дату укладення договору еквівалентно 50000,00 доларів США. На виконання умов вказаного договору позики позивач ОСОБА_1 написав Розписку від 02.10.2019. Позивач зазначає, що Договір позики від 02.10.2019 та Розписку від 02.10.2019 він підписав під диктовку внаслідок психологічного тиску та погроз із боку відповідача, грошові кошти за Договором позики від 02.10.2019 відповідачем позивачу не передавались, відтак спірний договір є недійсним. Крім того, позивач вказує, що внаслідок психологічного тиску з боку відповідача в нього значно погіршився стан здоров`я, тому він просить стягнути моральну шкоду.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.01.2021 відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

У відповідності до ст. ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, своїх представників до суду не направили, заяв чи клопотань про розгляд справи за їх відсутності до суду не надійшло.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відзиву на позовну заяву, неявкою відповідача в судове засідання без повідомлення причин та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступних висновків.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до п. п. 2, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання правочину недійсним; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Частина 1 ст. 627 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми . На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 02.10.2019 у м. Києві між відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладено письмовий Договір позики грошей (далі - Договір позики).

У п. 1.1. Договору позики сторони погодили, що за даним договором позикодавець передав позичальникові безвідсоткову позику в сумі 1227500,00 грн., що на дату укладення цього договору еквівалентно 50000,00 доларів США.

Позикодавець передав позичальникові зазначену в п. 1.1. суму до укладення цього договору. Факт передачі позикодавцем зазначеної суми та її прийняття позичальником засвідчується підписами сторін під текстом цього договору та відповідною розпискою (Додаток №1) (п. 2.1., п. 2.2. Договору позики).

Відповідно до п. 2.3. Договору позики повернення отриманої суми здійснюється позичальником у частках і в строки, узгоджені сторонами. При цьому передача кожної суми в рахунок повернення боргу має оформлюватися власноручною розпискою позикодавця про отримання грошей. Остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 31.12.2019. При цьому:

п. 2.3.1. Договору позики визначає, що повернення частина позичених грошей (а саме чуми, що буде становити еквівалент 15000,00 доларів США за офіційним курсом Національного банку України (на день передачі грошей) має бути здійснено позичальником не пізніше 01.12.2019. Сума, яка після сплати цього платежу залишиться несплаченою, передається позикодавцеві не пізніше 31.12.2019;

п. 2.3.2. Договору позики визначає, що повна сума позики, що підлягає поверненню на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові суми 50000,00 доларів США за офіційним курсом Національного банку України;

п. 2.3.3. Договору позики визначає, що виконання зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою у межах міста Києва за місцем проживання позикодавця або за іншою адресою, вказаною позикодавцем.

Як вбачається з тексту Розписки від 02.10.2019, позивач отримав від відповідача безвідсоткову позику в сумі 1227500,00 грн., що на дату укладення цієї розписки еквівалентно 50000,00 доларів США. Зазначену суму позивач зобов`язався повернути до 31.12.2019 у валюті, у якій отримав позику.

Крім того, у Розписці від 02.10.2019 зазначено, що вона написана позивачем ОСОБА_1 власноруч при вільному волевиявленні та підтверджено, що йому зрозумілі всі умови цієї розписки.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Правочини з недоліками у формуванні волі можна поділити на дві основні групи: 1) правочини, які вчиненні без внутрішньої волі особи на вчинення правочину; 2) правочини, в яких внутрішню волю сформульовано неправильно. Без внутрішньої волі вчиняються правочини, зокрема під впливом насильства.

Правові наслідки недотримання вимог закону (ч. 3 ст. 203 ЦК України) передбачені, зокрема в ст. 231 ЦК України.

Нормами ст. 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи).

Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 6 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є визнання недійсним Договору позики від 02.10.2019, з підстав укладення такого договору під впливом психологічного тиску та насильства з боку відповідача.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним Договору позики від 02.10.2019, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту застосування до позивача фізичного та/або психологічного тиску з боку відповідача та/або з боку третіх осіб за дорученням відповідача, тобто відсутні докази вчинення позивачем оспорюваного правочину проти своєї справжньої волі.

Крім того, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн. також не підлягають задоволенню у зв`язку з недоведеністю.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання Договору позики від 02.10.2019 недійсним, стягнення моральної шкоди є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню у повному обсязі.

У порядку ст. 141 ЦПК України з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання Договору позики від 02.10.2019, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , недійсним, стягнення моральної шкоди - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю. Ю. Мазур