Провадження № 2/947/775/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2022 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.М.

представника позивача адвоката Пташинської В.П.

представника відповідачів адвоката Тарасенко О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального провадження цивільну справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя та визнання свідоцтв на право власності на спадщину за законом недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

1.Стислий виклад вимог і заперечень (аргументів) учасників справи

Позивач просить суд : визнати за ним право власності на частку у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яка складається з 2/5 (дві п`ятих) частини житлового будинку з будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 ; визнати недійсним видане 26 грудня 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І, та зареєстроване у реєстрі за №654 свідоцтво про право ОСОБА_2 на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її матері ОСОБА_5 , припинити право власності (номер запису: 34879119) ОСОБА_2 на 2/5 (дві п`ятих) частини житлового будинку з будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 також визнати право власності ОСОБА_2 , у порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , на 1/5 (одну п`яту) частину вищевказаного житлового будинку з будівлями та спорудами; визнати недійсним видане 29 січня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І., та зареєстроване у реєстрі за №19 свідоцтво про право ОСОБА_3 на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері ОСОБА_5 , припинити право власності (номер запису: 35242589) ОСОБА_3 на 2/5 (дві п`ятих) частини житлового будинку з будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 також визнати право власності ОСОБА_3 , у порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , на 1/5 (одну п`яту) частину вищевказаного житлового будинку з будівлями та спорудами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне нерухоме майно, яке було придбано ОСОБА_5 до шлюбу, суттєво збільшилось під час перебування її у шлюбі із ОСОБА_4 , у період з 1988-2002 років, а тому у відповідності до вимог ст. 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України , який діяв на час укладення та розірвання шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя з рівними частками кожного з подружжя, у зв`язку із чим включення всього даного майна, без урахування частки позивача, до спадкової маси після смерті ОСОБА_5 та видача, у тому числі на частку належну ОСОБА_4 , свідоцтв про право на спадщину за законом спадкоємцям є незаконним. Факт постійного проживання після розірвання шлюбу ОСОБА_4 у даному будинку, на думку позивача та його представника, свідчить про те, що саме момент видачі нотаріусом свідоцтв на право власності на спадщину , якими була передана частка позивача у власність іншим особам, є моментом з якого почалось порушення його прав як співвласника., а тому звернення до суду із позовом відбулось без порушення строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 до судового засідання надав нотаріально посвідчену заяву про повне визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутністю.

Відповідач ОСОБА_2 , та її представник, позовні вимоги не визнали у повному обсязі та наполягали на тому, що на момент звернення до суду із позовом сплив строк позовної давності розподілу спільного майна подружжя, а крім того спільною власністю подружжя , враховуючи збільшення його розміру під час шлюбу, може бути лише нова добудована частина а не весь об`єкт нерухомості.

2. Процесуальні дії у справі

Позовна заява про визнання за ОСОБА_4 права власності на 2/5 частини житлового будинку з будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 та визнання частково недійними свідоцтв про право власності ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на спадкове майно після смерті ОСОБА_5 , подана представником ОСОБА_4 адвокатом Прилепським І.А., і надійшла до Київського районного суду м. Одеси 30.06.2021 року ( т.1 а/с 2 ) та оплачена судовим збором у розмірі 2000 грн.( т.1 а/с 1 ).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2021 року головуючим визначено Луняченко В.О. ( т.1 а/с 44).

Ухвалою суду від 02.07.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження ( т.1 а/с 37).

Також ухвалою суду від 02.07.2021 року, та ухвалою про вправлення описок від 05.07.2021 року, було задоволено клопотання, оплачене судовим збором у розмірі 454, 00 грн.( т.1 а/с 40,42 ) , подане одночасно із позовом, про забезпечення позову та вжиті заходи шляхом: накладення арешту на нерухоме майно , а саме 4/5 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які перебувають у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( т.1 а/с 46, 51 ).

Зазначені ухвали залишені без змін постановою Одеського апеляційного суду 23.12.2021 року ( а/с 87 виділених матеріалів по оскарженню ухвали за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ).

22.10.2021 року від представника ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву ( т.1 а/с 62), а також клопотання про застосування строків позовної давності ( а/с 66).

16.11.2021 року до суду подано відзив від представника відповідача ОСОБА_3 ( т.1 а/с 108), а також клопотання про застосування строків позовної давності ( т.1 а/с 115).

19.04.2022 року від представника позивача адвоката Пташинської В.П. подано письмове заперечення проти клопотання про застосування строків позовної давності ( т.1 а/с 152).

09.06.2022 року представником позивача адвокатом Пташинською В.П. подана заява про зміну предмета позову, згідно якою предметом позову визначено визнання право власності за ОСОБА_4 на 2/5 частини житлового будинку з будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 та визнання недійними свідоцтв про право власності ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на спадкове майно після смерті ОСОБА_5 , припинення прав власності кожного з відповідачів на 2/5 частини об`єкта нерухомості та визнання за кожним із них права власності , у порядку спадкування, на 1/5 частину спірного об`єкта нерухомості ( т.1 а/с 186).

23.06.2022 року до суду надійшов відзив на заяву про зміну предмету позову від представника ОСОБА_3 ( т.1 а/с 216).

28.06.2021 року до суду надійшов відзив на заяву про зміну предмету позову від представника ОСОБА_2 , із заявою про застосування до позову строків позовної давності ( т.1 а/с 232).

01.07.2022 року від представника позивача до суду подано відповідь на відзив на заяву про зміну предмету позову, із запереченням щодо спливу строків позовної давності ( т.2 а/с 1).

01.07.2022 року судом закінчено підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті ( т.2 а/с 35).

05.09.2022 року до суду надійшли нотаріально посвідчена заява ОСОБА_3 про визнання повністю позовних вимог ОСОБА_4 та розгляду справи за його відсутністю , а також написана ОСОБА_3 власноруч заява про підтвердження подання до суду заяви про визнання позовних вимог.

3. Фактичні обставини, встановлені судом та оцінка доказів

Як встановлено у судовому засіданні 19.06.1985 року , на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_8 9/25 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та складається у цілому з однієї кам`яної житлової будівлі, загальна житлова площа якої становить 37,9 кв.м. та надвірних споруд: «Б»- сарай, «В» - гараж, «Д» - вбиральня, «Г» - навіс, 1,11 мостіння, №1- паркан, розташованих на земельній ділянці розміром 599 кв.м., з яких у користування покупця надано з житлової будівлі, зазначеної на схематичному плані під літерою «А» під індексами 2-1 житлова кімната, площею 18,8 кв.м, 2-2 кухня, «Г» - навіс, 11/25 мостінь, 1,11, №1 паркан ( т.1 а/с 9).

Згідно актового запису про шлюб №777 від 08 травня 1988 року ОСОБА_9 та ОСОБА_10 уклали шлюб, який було розірвано 10.07.2002 року, що визнається сторонами ( т.1 а/с 8).

За період шлюбу нерухоме майно, придбане ОСОБА_11 суттєво збільшило свою цінність за рахунок спільних затрат подружжя.

Даний факт визнається сторонами , а також підтверджується технічним паспортом на житловий будинок АДРЕСА_1 , складений 20.11.1992 року ( т.1 а/с 11) , договору від 22.03.1996 року укладеного між Виконкомом Київської районної Ради народних депутатів та ОСОБА_5 , щодо оформлення , на підставі рішення Виконкому №244 від 22.03.1996 року, права приватної власності на частину будинку АДРЕСА_1 , корисною площею 102,1 кв.м, у тому числі житловою 26,5 кв.м, із гаражем та вбиральнею ( т.1 а/с 14), свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомості ( житловий будинок ) який замінив договір купівлі-продажу від 19.06.1985 року як правовстановлюючий документ , та який свідчить про те що після добудови, частина будинку яка належить ОСОБА_5 складає 4/5 частин житлового будинку з прибудовами та спорудженнями , розташованим по АДРЕСА_1 ( т.1 а/с 15).

Довідкою про склад сім`ї та прописки , виданої 24.10.2016 року головою самоорганізації населення « 10 ст. Великого Фонтану» , підтверджується факт реєстрації права на користування будинком АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 (т.1 а/с 16).

Факт постійного проживання позивача у зазначеному будинку після розірвання шлюбу, без документального визначення належної йому частки, не заперечується і стороною відповідачів у судовому засіданні.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.12.2019 року, виданого ОСОБА_2 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І. на 2/5 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 відкрилась спадщина яка складається з 4/5 частки житлового будинку з будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконкомом Київської районної Ради народних депутатів м. Одеси 25.03.1996 року, та зареєстрованої КП « ОМБТІ та РОН» 02.04.1996 року в кн.11 доп. на 189 стор., номер запису: 18945. Зазначений житловий будинок у цілому складається з одного житлового будинку під літ «А», «А1», загальною площею 151,6 кв.м, у тому числі житловою площею 75,8 кв.м та будівель і споруд: сарай під літ. «Б», гараж під літ «В», «Ж», навіс під літ «Г», вбиральні під літ. «Д», «Е», огорожі №1-4, мостіння І-ІІ ( т.1 а/с 31).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.01.2020 року, виданого ОСОБА_3 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І. на 2/5 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 відкрилась спадщина яка складається з 4/5 частки житлового будинку з будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконкомом Київської районної Ради народних депутатів м. Одеси 25.03.1996 року, та зареєстрованої КП « ОМБТІ та РОН» 02.04.1996 року в кн.11 доп. на 189 стор., номер запису: 18945. Зазначений житловий будинок у цілому складається з одного житлового будинку під літ «А», «А1», загальною площею 151,6 кв.м, у тому числі житловою площею 75,8 кв.м та будівель і споруд: сарай під літ. «Б», гараж під літ «В», «Ж», навіс під літ «Г», вбиральні під літ. «Д», «Е», огорожі №1-4, мостіння І-ІІ ( т.1 а/с 200).

4. Норми права , якими врегульовані спірні правовідносини

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Згідно ст.. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Правовідносини пов`язані із поділом спільного майна подружжя та спадкуванням врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК України ) та Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ).

У даному випадку шлюб було розірвано у 2002 році. СК України був прийнятий 10 січня 2002 р., а набрання ним чинності у ч. 1 Прикінцевих положень Кодексу було пов`язано з набранням чинності ЦК України, прикінцеві та перехідні положення якого цією датою визначили 1 січня 2004 р.

Роз`ясненнями п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", яка узгоджується із Рішенням Конституційного Суду України № 1-рп/99 по справі № 1-7/99 за конституційним зверненням про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів, визначено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України ) норми Сімейного Кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином правовідносини пов`язані із розподілом спільного майна подружжя за шлюбом який було розірвано у 2002 році врегульовані Кодексом про шлюб та сім`ю України ( далі КпШС України ), який діяв на час розірвання шлюбу.

Статтею 22 КпШС України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Частиною першою статті 24 КпШС України проголошено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Як зазначено у ст. 25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути

визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що

заслуговують на увагу ( ч.1 ст. 27 КпШС України).

Аналогічні положення містять норми статей 62,70 СК України, який набув чинності 01.01.2004 року.

Згідно ч.1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті ( ч.1 ст. 1218 ЦК України).

У відповідності до ч.1,2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки ( ч.1 ст. 1261 ЦК України).

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними ( ч.1 ст. 1267 ЦК України).

5. Обґрунтування мотивів рішення суду с оцінкою аргументів сторін

У відповідності до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Предметом доказування у даної справі є доведеність того що 4/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , які належали на праві власності ОСОБА_5 , та які після її смерті визначені як спадкова маса , є спільним майном подружжя, половина з якого належить ОСОБА_14 .

При розгляд даного питання суд, враховує що сторони ( згідно заяв по суті справи та пояснень наданих представником позивача та представником відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні ) визнають що зазначений об`єкт нерухомості був суттєво збільшений шляхом добудови саме під час знаходження ОСОБА_5 у шлюбі із ОСОБА_14 .

Крім того факт визнання відповідачем ОСОБА_3 всього позиву означає визнання як обставин зазначених у позові так і позовних вимог , які стосуються належної йому на підставі свідоцтва на право власності на спадщину за законом 2/5 частин спірного домоволодіння.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

Вищевказаний правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2020 року по справі №214/6174/15ц.

Суд приймаючи до уваги , що об`єкт нерухомості придбаний ОСОБА_5 у 1985 році складав 9/25 частин домоволодіння ( будинку із прибудинковими будівлями та спорудами ) під час шлюбу за рахунок прибудов збільшився у розмірі на 93,7 кв.м та вже складав 4/5 частини домоволодіння , вважає доведеним і той факт, що також суттєво збільшилась і цінність даного об`єкту, що у відповідності до вимог ст. 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України надає суду право визнавати даний об`єкт спільною сумісною власністю подружжя , з рівними частками кожного з подружжя.

У судовому засіданні презумпція спільної сумісної діяльності подружжя під час шлюбу не була спростована стороною відповідача ОСОБА_2 .

При визнання даного факту суд критично ставиться до заперечень представника відповідача ОСОБА_2 про те, що предметом спільної власності подружжя може бути лише добудована частина домоволодіння, так як вказані твердження суперечать вимогам ст. 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України, згідно вимог якої при визначенні збільшення під час шлюбу цінності власності одного з подружжя, вся ця власність може бути визначена судом спільною сумісною власністю подружжя, а крім того стороною якою дані заперечення заявлялись не доведено належними доказами якою частиною домоволодіння є добудована частина, та не відокремила добудову від належної ОСОБА_5 до шлюбу частини, а крім того не довела наявність підстав і для відступлення судом від презумпції рівності часток подружжя у спільної сумісної власності.

Встановлення судом факту того, що 4/5 частини будинку АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , дозволяє суду прийти до обґрунтованого висновку про те, що заявлені позовні вимоги щодо визнання за ОСОБА_4 права власності на 2/5 частини зазначеного будинку із надвірними будівлями та спорудами , а також про те, що свідоцтва видані ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на 2/5 частині домоволодіння кожному є незаконними , так як містять у собі частину спільної сумісної власності подружжя, половина з якої належить позивачу.

Відповідно до вимог ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду , якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування , а також в інших випадках , встановлених законом.

Іншими підставами, відповідно до п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 « Про судову практику у справах про спадкування» можуть бути, зокрема, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб.

У свідоцтвах виданих спадкодавцям за законом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 приватним нотаріусом було визначено право власності на майно, яке не належало спадкодавцю на момент смерті частина спільного сумісного майна подружжя, яке належало ОСОБА_14 .

Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

Згідно ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 10 вищевказаного Закону до державних реєстраторів відносяться також нотаріуси.

Враховуючи вищенаведене суд визнає доведеними та такими, що підлягає задоволенню і вимоги про визнання недійсним видане 26 грудня 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І, свідоцтво про право ОСОБА_2 на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її матері ОСОБА_5 , припинення право власності ОСОБА_2 на 2/5 (дві п`ятих) частини житлового будинку з будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 , а також визнання недійсним видане 29 січня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І., свідоцтво про право ОСОБА_3 на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері ОСОБА_5 , припинення право власності ОСОБА_3 на 2/5 (дві п`ятих) частини житлового будинку з будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 .

Приймаючи до уваги рівність часток подружжя у спільному майні подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , суд приходить до висновку що спадковою масою після смерті ОСОБА_5 є 2/5 частини домоволодіння, які повинні бути розподілені у рівних частках між спадкоємцями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 тобто визнає обґрунтованими вимоги про визнання право власності ОСОБА_2 , у порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , на 1/5 (одну п`яту) частину вищевказаного житлового будинку з будівлями та спорудами а також визнання право власності ОСОБА_3 , у порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , на 1/5 (одну п`яту) частину вищевказаного житлового будинку з будівлями та спорудами.

У даному випадку суд розглядаючи справу визначає баланс інтересів між правом позивача на його частку у спільної сумісної власності подружжя та правом власності відповідачів як спадкоємців, та визначає що право позивача є первинним, так як воно повинно було бути врахованим саме під час визначення спадкової маси після смерті ОСОБА_5 , і нотаріус з`ясувавши, що право власності на спадкове майно виникло у спадкоємиці під час перебування у шлюбі мав повідомити про це заінтересовану особу, крім того спадкодавцям яки проживали в одному будинку із позивачем, та знали про перебування матері у шлюбі також мали б повідомити про це нотаріуса або зацікавлену особу. Дані обставини дозволяють суду визначити що саме поновлення порушеного права позивача має переважне значення при розгляді даної справи.

6. Розгляд заяви сторони відповідача про застосування строків позовної давності

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу ( ч.1 ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ч.1 ст. 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч.1 ст. 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Представник відповідача ОСОБА_2 наполягала на тому, що строк позовної давності у даному випадку слід відраховувати від моменту смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому що саме з цього часу позивач, який вважав себе співвласником спільного майна подружжя, повинен був зрозуміти що вказане майно, яке зареєстровано на його колишню дружину, може бути розподілено як спадщина, або з урахуванням встановленого законом шестимісячного строку на подання заяв про прийняття спадщину після спливу даного шестимісячного строку, а тому позов поданий до суду 30.06.2021 року подано після спливу трьохрічного строку позовної давності , що є самостійною підставою для відмови у позові.

Представник позивача заперечуючи проти вказаної заяви наполягала, що право позивача було порушено не фактом смерті співвласниці а саме фактом видачі свідоцтв на право на спадщину за законом, якими і були порушені права співвласника так як належна йому частка спільного майна була включена до спадщини.

Верховним Судом 13.02.2020 року у постанові винесеної у справі №320/3072/18 зазначено наступне.

«Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).»

Таким чином, для визначення початку перебігу строку позовної давності суду необхідно визначити, з якого самого моменту позивачу стало відомо, або могло бути відомо, про порушення його права на частку у спільної сумісної власності подружжя.

Як встановлено судом після розірвання шлюбу у 2002 році позивач продовжив вільно користуватись спірним майном, проживаючи у даному будинку, без визначення належної йому долі або визначення порядку користування.

Таким чином проживання у будинку та вільне користування житловими приміщеннями свідчать про те що було відсутнє будь яке обмеження прав.

Сама смерть співвласника не була порушенням прав іншого співвласника , так як під час з`ясування спадкової маси нотаріус самостійно або за заявою спадкоємців яким всі вказані обставини були відомі , визначивши що право власності у спадкоємиці на спадщину було набуто у 1996 році ( що зазначено нотаріусом у свідоцтві ) повинен був встановити факт перебування на той час ОСОБА_5 у шлюбі та встановити чи є дане майно спільним сумісним майном подружжя.

Сам позивач, який на час відкриття спадщини не входив до спадкоємців , так як шлюб було розжовано раніше не повинен був самостійно звертатись до нотаріуса у визначений для спадкоємців термін.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що саме з моменту видачі нотаріусом свідоцтв про право на спадщину за законом 26.12.2019 року та 29.01.2020 року , якими було розподілено між спадкоємцями і належна позивачу частка у спільної сумісної власності подружжя почав перебіг строк позовної давності на захист прав позивача.

Таким чином позовна заява , яка надійшла до суду 30.06.2021 року , була подана у строк позовної давності.

7.Розподіл судових витрат

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У статті 137 ЦПК України визначені витрати на професійну правничу допомогу: 1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У даному випадку до судових дебатів стороною позивача було заявлені вимоги про розподіл понесених позивачем судових витрат, тому у разі подання у відповідності до вимог ч.8 ст. 141 ЦПК України відповідних доказів протягом п`яти днів після проголошення рішення питання розподілу судових витрат буде розглянуто судом у окремому засіданні із винесенням додаткового рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) , ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) про визнання права власності на частку у спільні сумісній власності подружжя та визнання свідоцтв на право власності на спадщину за законом недійсними.

Визнати право власності ОСОБА_15 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на частку у спільній сумісній власності подружжя на 2/5 (дві п`ятих) частини житлового будинку з будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 та в цілому складається з одного житлового будинку під літ. «А», «А1» - житловий будинок, загальною площею 151,6 кв.м, у тому числі житловою площею 75,8 кв.м, а також будівель і споруд: літ. «Б» - сарай, літ. «В», «Ж» - гаражі, літ. «Г» - навіс, літ. «Д», «Е» - вбиральні, I-IІ - мостіння, №1-4 - огорожа.

Визнати недійсним видане 26 грудня 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І., та зареєстроване у реєстрі за №654 свідоцтво про право ОСОБА_2 на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її матері ОСОБА_5 ; припинити право власності (номер запису: 34879119) ОСОБА_2 на 2/5 (дві п`ятих) частини житлового будинку з будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 , та в цілому складається з одного житлового будинку під літ. «А», «А1» - житловий будинок, загальною площею 151,6 кв.м, у тому числі житловою площею 75,8 кв.м, а також будівель і споруд: літ. «Б» - сарай, літ. «В», «Ж» - гаражі, літ. «Г» - навіс, літ. «Д», «Е» - вбиральні, І-ІІ - мостіння, №1-4 - огорожа; визнати право власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на 1/5 (одну п`яту) частину житлового будинку з будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 , та в цілому складається одного житлового будинку під літ. «А», «А1» - житловий будинок, загальною площею 151,6 кв.м, у тому числі житловою площею 75,8 кв.м, а також будівель і споруд: літ. «Б» - сарай, літ. «В», «Ж» - гаражі, літ. «Г» - навіс, літ. «Д», «Е» - вбиральні, І-ІІ - мостіння, №1-4 - огорожа.

Визнати недійсним видане 29 січня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І., та зареєстроване у реєстрі за №19 свідоцтво про право ОСОБА_3 на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері ОСОБА_5 ; припинити право власності (номер запису: 35242589) ОСОБА_3 на 2/5 (дві п`ятих) частини житлового будинку з будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 , та в цілому складається з одного житлового будинку під літ. «А», «А1» - житловий будинок, загальною площею 151,6 кв.м, у тому числі житловою площею 75,8 кв.м, а також будівель і споруд: літ. «Б» - сарай, літ. «В», «Ж» - гаражі, літ. «Г» - навіс, літ. «Д», «Е» - вбиральні, І-ІІ - мостіння, №1-4 - огорожа; визнати право власності ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на 1/5 (одну п`яту) частину житлового будинку з будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 , та в цілому складається з одного житлового будинку під літ. «А», «А1» - житловий будинок, загальною площею 151,6 кв.м, у тому числі житловою площею 75,8 кв.м, а також будівель і споруд: літ. «Б» - сарай, літ. «В», «Ж» - гаражі, літ. «Г» - навіс, літ. «Д», «Е» - вбиральні, І-ІІ - мостіння, №1-4 - огорожа.

Питання розподілу судових витрат, у відповідності до вимог ч.8 ст. 141 ЦПК України, розглянути шляхом винесення додаткового рішення , у випадку подання сторонами відповідних заяв протягом п`яти днів після проголошення рішення. У випадку неподання відповідних доказів протягом встановленого строку заява про стягнення судових витрат залишається без розгляду.

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси або безпосередньо до апеляційного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 16.09.2022 року.

Суддя Луняченко В. О.