ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 596/1241/21Головуючий у 1-й інстанції Цвинтарна Т.М.
Провадження № 22-ц/817/709/22 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу №596/1241/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Свірський Тарас Володимирович на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 27 травня 2022 року у справі за позовом акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк», в інтересах якого діє представник адвокат Данилевич Андріана Богданівна до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, ухваленого суддею Цвинтарною Т.М., повне судове рішення складено 27 травня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року АТ «Державний ощадний банк України», в особі філії - Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» (далі АТ «Ощадбанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 668,41 долари США - 3% річних від простроченої суми заборгованості за тілом кредиту.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 11 липня 2006 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №69, згідно якого, банк надав позичальнику кредит в розмірі 29700,00 доларів США на споживчі цілі зі сплатою 12% річних із строком повернення до 10 липня 2011 року.

У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, між ВАТ «Державний ощадний банк» в особі філії - Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» та майновим поручителем позичальника ТзОВ Агрофірма» Постолівська» 11 липня 2006 року укладено договір застави транспортного засобу №1 та 09 квітня 2008 року договір застави гербіцидів № 1.

Додатковим договором №1 від 06 листопада 2007 року до кредитного договору №69 від 11 липня 2006 року збільшено відсоткову ставку за користування кредитом до 13 % річних.

01 вересня 2008 було укладено додатковий договір №4 до кредитного договору № 69, яким було визначено сплату відсотків за користування кредитом в розмірі 15% річних із строком повернення - 10 липня 2011 року.

У зв`язку з тим, що відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, 29 листопада 2010 року банк звернувся до Гусятинського районного суду Тернопільської області з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, шляхом звернення стягнення на предмет застави.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2010 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 24998,39 доларів США, що еквівалентно 198737.201 гривень шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ТзОВ «Агрофірма «Постолівська» майно, яке передане вказаним Товариством у заставу згідно вищевказаних договорів застави.

Вважає, що такими діями банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору.

Станом на день подачі позову до суду заборгованість позичальником за вищезазначеним рішенням суду не погашена, рішення не виконане. Залишок заборгованості по тілу кредиту становить 7420,00 доларів США.

Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за вказаним вище кредитним договором, заборгованість за період з 11 серпня 2018 року по 11 серпня 2021 року складає 668,41 доларів США - 3% річних за простроченим основним боргом.

Посилаючись на наведене, вимоги ст.ст.526, 625 ЦПК України, просить позов задовольнити.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 27 травня 2022 року позов акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» (, місцезнаходження якого: м.Тернопіль, Майдан Волі, 2), в інтересах якого діє представник адвокат Данилевич Андріана Богданівна (адреса: вул.Симоненка, 5/1, м.Тернопіль,46016) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , жителя с. Постолівка, Чортківського району, Тернопільської області) про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , жителя с.Постолівка, Чортківського району, Тернопільської області) на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» (, місцезнаходження якого: м.Тернопіль, Майдан Волі, 2, МФО 338545,р/р НОМЕР_2 ,) заборгованість в сумі 668 (шістсот шістдесят вісім) доларів США 41 цент, що складає 3% річних від прострочених сум заборгованості за тілом кредиту.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» судовий збір в сумі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Свірський Т.В. подав апеляційну скаргу про оскарження зазначеного рішення суду, в якій просить скасувати рішення Гусятинського районного суду від 27 травня 2022 року у даній справі та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, застосувавши у справі позовну давність. Просить стягнути на його користь судові витрати, зокрема витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що сума стягнення трьох процентів річних 668,41 дол. США, нарахована саме на суму заборгованості в розмірі 7420,00 дол. США, стягнення якої є предметом позову у справі № 596/2208/18, по якій рішенням суду від 16.06.2021р. йому відмовлено в задоволенні позову у зв`язку із спливом позовної давності. Тому стягнення позивачем трьох процентів річних в сумі 668,41 дол. США є додатковою вимогою по відношенню до основної вимоги в сумі 7 420,00 дол. США, що у відповідності до ст.266 ЦК України, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги .

Посилається на висновки Верховного Суду в постановах від 20.02.2019р. у справі № 910/19565/17 та від 02.06.2021р. у справі № 755/12580/19 у яких зазначено, що «встановивши, що кредитор пропустив строк звернення до суду з вимогами до боржника про стягнення суми кредиту, суди попередніх інстанцій дійшли загалом правильного висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, оскільки TOB «Порше Мобіліті» втратило право і на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на суму кредиту».

Зазначає, що сума заборгованості, визначена рішенням суду від 30.12.2010р., на яку нараховано три проценти річних, згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, не є грошовим зобов`язанням в розумінні даної норми Цивільного кодексу України, тому позовна вимога щодо їх стягнення є безпідставною .

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ "Ощадбанк" адвокат Данилевич А.Б. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. Посилається на те, що на час звернення до суду із позовом існує заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №69 від 11 липня 2006 року та на виконанні знаходиться виконавчий лист по виконанню вищевказаного рішення суду. Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2010 року в справі №2-1173/2010 р. змінено умови основного зобов`язання щодо строку договору, тому неповернення суми боргу, надає позивачу право звернутися до відповідача з позовом про стягнення 3 % річних від простроченої суми основного боргу.

Банком нараховано 3% річних за користування грошовими коштам за період з 11 серпня 2018 року по 11 серпня 2021 року, що складає 668,41 доларів США, тому беззаперечним правом кредитора є отримання гарантій відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Частиною 1 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на викладене та ціну позову у даній справі, розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № 69 від 11 липня 2006 року ОСОБА_1 отримав кредит у ВАТ «Державний ощадний банк України» в сумі 29700 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,0 % річних та з остаточним терміном повернення кредиту 10 липня 2011 року.

ОСОБА_1 кредит отримав одноразово готівкою та зобов`язався повертати рівними частинами щороку в сумі по 5 940.00 доларів США.

Позивачем у зв`язку із внесенням змін до Статуту банку змінено найменування на акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» ( а.с.6-9).

Для забезпечення належного виконання зобов`язань, що випливає з кредитного договору №69 від 11 липня 2006 року, ТзОВ «Агрофірмою «Постолівська» як майновим поручителем позичальника ОСОБА_1 переданий в заставу:

- транспортний засіб комбайн бурякозбиральний марки MOREAU VOLTRA 6-24. 1996 року випуску, заводський номер № НОМЕР_3 , двигун без номера, реєстраційний номер НОМЕР_4 ;

-гербіциди: «Максимум супер» кількістю 100л.; «Бетагарт» кількістю 100л.; «Прилипач» кількістю - 30л.; «Тілт» кількістю - 100л..

Додатковим договором №1 від 06 листопада 2007 року до кредитного договору №69 від 11 липня 2006 року збільшено відсоткову ставку за користування кредитом до 13 % річних.

01 вересня 2008 було укладено додатковий договір №4 до вищевказаного кредитного договору, яким було визначено сплату відсотків за користування кредитом в розмірі 15% річних строком на 60 місяців з остаточним поверненням- 10 липня 2011 року.

Згідно підпунктів 3.3.1, 3.3.2 п.3.3 кредитного договору №69 від 11.07.2006 року ОСОБА_2 зобов`язався у строки обумовлені договором повернути кредит в сумі 29700,00 доларів США, своєчасно сплатити проценти за користування кредитом, комісійні винагороди за банківські послуги та належним чином виконувати взяті на себе інші зобов`язання за договором. У випадку неналежного виконання взятих на себе зобов`язань по договору на першу вимогу банку достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів, нарахованих на фактичний залишок заборгованості за кредитом, комісійні винагороди, сплатити штрафні санкції, у строки та на умовах, що визначені договором та відповідати всіма власними коштами та майном по своїх зобов`язаннях, що випливають з договору.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2010 року в справі №2-1173/2010 р. позовні вимоги банку задоволено частково та на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України достроково стягнуто з ОСОБА_2 в користь ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Тернопільського обласного управління ВАТ "Ощадбанк" заборгованість за кредитним договором в сумі 24998,39 доларів США, що еквівалентно 198737,201 грн. шляхом звернення стягнення на майно, а саме: комбайн бурякозбиральний марки MOREAU VOLTRA 6-24 1996 року випуску, заводський номер, № НОМЕР_3 двигун без номера, реєстраційний номер НОМЕР_4 ; гербіциди: «Максимум супер» кількістю 100 л.; «Бетагард» кількістю 100 л.; «Прилипач» кількістю 30 л.; «Тілт» кількістю100 л., які належать на праві власності заставодавцю ТзОВ «Агрофірма Постолівська».

11 грудня 2018 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Тернопільського обласного управління ВАТ "Ощадбанк" знову звернулося до Гусятинського районного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №69 від 11.07.2006 року в сумі 8237,16 доларів США, а саме: заборгованість за кредитом в сумі 7420 доларів США; пені за несвоєчасне погашення основного боргу в сумі 817,16 доларів США та 2164,82 гривень суми 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 16 червня 2021 року в справі №596/2208/18 у задоволенні позову АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №69 від 11 липня 2006 року відмовлено у зв`язку зі спливом позовної давності. Рішення суду набрало законної сили.

Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2010 року не виконане, заборгованість по кредиту не погашена, на момент подачі позову до суду - серпень 2021 року прострочена заборгованість по тілу кредиту складає 7420.00 доларів США, а за період з 11 серпня 2018 року по 11 серпня 2021 року - заборгованість в сумі 668,41 доларів США - що складає 3% річних відповідно до вимог ст.625 ЦК України за простроченим основним боргом.

На час звернення до суду із позовом існує заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором №69 від 11 липня 2006 року та на виконанні знаходиться виконавчий лист по виконанню рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2010 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на час звернення до суду із позовом - серпень 2021 року існує заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №69 від 11.07.2006 року та на виконанні ДВС знаходиться виконавчий лист по виконанню рішення суду від 30 грудня 2010 року у справі №2-1173/2010 р., тому ПАТ "Державний ощадний банк України" вправі нарахувати три проценти річних від простроченої суми по тілу кредиту 7420 дол. США за період з 11 серпня 2018 року по 11 серпня 2021 року в сумі 668 дол. США 41 цент, що складає 3% річних від простроченої суми заборгованості.

Колегія суддів вважає висновки суду такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу вимог ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор-прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

В силу вимог ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц дійшла до висновку, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що оскільки рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2010 року в справі №2-1173/2010 р. змінено умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, та вказане рішення не виконане, позивач має право звернутися до відповідача з позовом про стягнення 3 % річних від простроченої суми основного боргу.

В силу вимог ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (п.54), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на необхідність застосування у даних правовідносинах наслідків спливу позовної давності не можуть бути прийняті колегією суддів.

У постанові Верховного Суду справа № 310/11534/13-ц суд зазначив, що якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак, за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

3% річних від простроченої суми та проценти підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу(стаття 625 ЦК України).

Враховуючи вищенаведені норми законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки на час звернення до суду із позовом існує заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором та на виконанні знаходиться виконавчий лист по виконанню рішення суду від 30 грудня 2010 року у справі №2-1173/2010 р., тому ПАТ "Державний ощадний банк України" вправі нарахувати три проценти річних від простроченої суми, що становить по тілу кредиту 7420 дол. США за період з 11 серпня 2018 року по 11 серпня 2021 року у розмірі 668,41дол США. Отже, позовна давність щодо даних правовідносин не сплила, а тому суд першої інстанції підставно відмовив у застосуванні наслідків спливу позовної давності.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд не застосував у даній справі правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах у справах № 910/16288/18 від 09.06.2020 року, № 924/977/17 від 18.07.2018р, № 755/12580/19 від від 02.06.2021р. відповідно до яких, якщо кредитор пропустив строк звернення до суду з вимогами до боржника про стягнення суми кредиту, правильними є висновки суду про відмову у задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних. Правовідносини у вищевказаних справах не є подібними до правовідносин, що виникли у даній справі. Так, у вищевказаних справах позивачі звернулися до суду із пропуском позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитними договорами (про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом), однак, у даній справі заборгованість по кредиту та відсотках із ОСОБА_2 стягнута рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2010 року в справі №2-1173/2010 р., яким позовні вимоги банку задоволено частково та на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України достроково стягнуто з ОСОБА_2 в користь ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Тернопільського обласного управління ВАТ "Ощадбанк" заборгованість за кредитним договором в сумі 24998,39 доларів США, що еквівалентно 198737,201 грн. шляхом звернення стягнення на майно, а саме: комбайн бурякозбиральний марки MOREAU VOLTRA 6-24 1996 року випуску, заводський номер, № НОМЕР_3 двигун без номера, реєстраційний номер НОМЕР_4 ; гербіциди: «Максимум супер» кількістю 100 л.; «Бетагард» кількістю 100 л.; «Прилипач» кількістю 30 л.; «Тілт» кількістю100 л., які належать на праві власності заставодавцю ТзОВ «Агрофірма Постолівська». На даний час рішення суду не виконано, не погашена заборгованість по кредиту у сумі 7420 дол. США.

Оскільки вищенаведеним рішенням Гусятинського районного суду від 30 грудня 2010 року в справі №2-1173/2010 р. з ОСОБА_1 була стягнута сума заборгованості за кредитним договором № 69 від 11 липня 2006 року , то голослівними вважає апеляційний суд посилання відповідача в апеляційній скарзі, що сума заборгованості за вказаним рішенням суду не є грошовим зобов`язанням в розумінні ст.625 ЦК України.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України»).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, порушень норм матеріального чи процесуального права судом не допущено, підстави для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги в апеляційного суду відсутні.

Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 3405 грн. за розгляд справи в апеляційному суді необхідно покласти на ОСОБА_1 у відповідності до ст.141 ЦПК України .

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 27 травня 2022 року залишити без змін.

Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 3405 грн. за розгляд справи в апеляційному суді покласти на ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 23 серпня 2022 року.

Головуючий: Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Храпак Н.М.