Справа № 451/274/22 Головуючий у 1 інстанції: Патинок О.П.
Провадження № 22-ц/811/1849/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 27 червня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

у березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення страхового відшкодування.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 15 липня 2017 року близько 23 год. 00 хв. водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Audi A6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Броди-Червоноград, грубо порушуючи вимоги п. 10.1, 13.1 Правил дорожнього руху в темну пору доби скоїв наїзд на неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебував на проїжджій частині дороги, штовхаючи квадроцикл, яким керував ОСОБА_3 , внаслідок чого отримав тілесні ушкодження, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 17 грудня 2020 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, тобто з нереабілітуючих підстав, що підтверджує його вину. Стверджує, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого поліфрагментарного перелому обох кінцівок гомілок зі зміщенням, що призвело до ураження опорно-рухового апарату, у зв`язку з чим він змушений був неодноразово стаціонарно лікуватися в період з 15 липня 2017 року по 07 червня 2019 року, а 30 жовтня 2019 року йому встановлено III групу інвалідності. Зазначає, що 06 квітня 2021 року звернувся із заявою до Моторного (транспортного) страхового бюро Українипро виплату страхового відшкодування, однак 20 квітня 2021 року йому відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з пропуском строку звернення про виплату такого. Вважає, що п. 26.2 ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у разі визнання неповнолітньої (малолітньої) особи дитиною з інвалідністю становить 18 мінімальних заробітних плату місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку. Вказує, що станом на 16 липня 2017 року розмір мінімальної заробітної плати становив 3200 грн., а відтак йому, як особі, яка внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримала III групу інвалідності, підлягає до виплати 57 600 грн. Оскільки автомобіль марки «Ауді А6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував винуватець дорожньо-транспортної пригоди, перебував на іноземній реєстрації Республіки Польща, на його думку, обов`язок у виплаті страхового відшкодування виник у Моторного (транспортного) страхового бюро України. З наведених підстав просить стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 57 600 грн., що становить 18 мінімальних заробітних плату місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 27 червня 2022 рокупозов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 57 600 грн. шкоди, пов`язаної зі стійкою втратою працездатності.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь держави 992.40 грн. судового збору.

Додатковим рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 09 серпня 2022 року стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 27 червня 2022 рокуоскаржило Моторне (транспортне) страхове бюро України, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що, не є страховиком, не здійснює страхову діяльність та не має відповідної ліцензії на здійснення страхування, а лише проводить регламентні виплати у випадках, передбачених законом. Зазначає, що дорожньо-транспортна пригода відбулася 15 липня 2017 року, а із заявою про виплату регламентної виплати позивач звернувся 06 квітня 2021 року, тобто після спливу трирічного терміну з моменту дорожньо-транспортної пригоди, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні вимоги позивача. Вважає, що доводи позивача про те, що він не мав можливості звернутися до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про регламентну виплату в межах трирічного строку з моменту дорожньо-транспортної пригоди у зв`язку з тим, що він був неповнолітньою особою та перебував на лікуванні, є безпідставними, оскільки він діяв через свого представника, з яким укладено договір про надання правничої допомоги 10 червня 2019 року, тому позивач об`єктивно не мав перешкод для заяви в межах трирічного строку. Вказує, що позивачу була відшкодована шкода, завдана кримінальним правопорушення, з боку винуватця дорожньо-транспортної пригоди, відтак зобов`язання з відшкодування шкоди припинилося у зв`язку з його виконанням. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 липня 2022 року про відкриття апеляційного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 27 червня 2022 року вирішено розглядати без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розгляд апеляційної скарги Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 27 червня 2022 року призначено на 12 год. 30 хв. 05 вересня 2022 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 07 вересня 2022 року, то незважаючи на те, що розгляд справи призначено на 05 вересня 2022 року, датою ухвалення постанови є саме 07 вересня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач отримав тілесні ушкодження, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, відтак йому завдано шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності, а враховуючи, що винуватець дорожньо-транспортної пригоди не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, обов`язок з відшкодування шкоди в розмірі 18 мінімальних заробітних плат станом на момент дорожньо-транспортної пригоди, що становить 57600 грн., покладається на Моторне (транспортне) страхове бюро України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частина 2 ст. 1187 ЦК України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 липня 2017 року близько 23 год. 00 хв. ОСОБА_2 , грубо порушуючи вимоги п.10.1 Правил дорожнього руху України, «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху» та п. 13.1. «Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться і стану транспортного засобу повинен дотримуватися безпечної дистанції та безпечного інтервалу», вимоги п.1.1.2 (широка лінія) в частині терміну «Проїзна частина» та вимоги п.1.10 в частині терміну «узбіччя», керуючи автомобілем марки «Audi A6» реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Т14-10, сполучення м. Броди - м. Червоноград по вул. Б. Хмельницького в с. Поздимир Радехівського району Львівської області в напрямку м. Червоноград Львівської області, здійснив наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який рухався по правій смузі руху, в напрямку руху до м. Червоноград Львівської області.

Висновком комісійної судово-медичної експертизи № 210 від 28 вересня 2020 року встановлено, що як наслідок перенесеної травми у ОСОБА_1 є консолідовані (зрощені) обох кісток лівої гомілки без порушення функції з хронічним остеомієлітом (запаленням кісткового мозку) лівої великогомілкової кістки в стадії ремісії, що складає 10 % стійкої загальної втрати працездатності та за цією ознакою відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 17 грудня 2020 року звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України, кримінальне провадження закрито.

Оскільки кримінальне провадження щодо обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності, тобто з нереабілітуючої обставини, його вина у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди встановлена ухвалою Буського районного суду Львівської області від 17 грудня 2020 року.

Вищезазначена ухвала в апеляційному порядку не оскаржувалася та набрала законної сили.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) та забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Однак, як встановлено судом першої інстанції, на момент дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої тілесних ушкоджень, які за ознаками втрати працездатності відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості, зазнав ОСОБА_1 , цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «Audi A6» реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_1 , не була застрахована.

Відповідно до п.п. а) п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до п.п. 26.2 ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить:

у разі встановлення I групи інвалідності 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку;

у разі встановлення II групи інвалідності 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку;

у разі встановлення III групи інвалідності 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку;

у разі визнання неповнолітньої (малолітньої) особи дитиною з інвалідністю 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААБ №309998 від 30 жовтня 2019 року підтверджується, що ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності по причині ураження опорно-рухового апарату (а.с. 11).

Індивідуальною програмою реабілітації № 1102 ОСОБА_1 рекомендовані обмеження щодо пересування та трудової діяльності, в тому числі рекомендована робота, не пов`язана з тривалим перебуванням на ногах.

06 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в розмірі 57600 грн. за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності.

Листом № 75420 від 20 квітня 2022 року МТСБУ відмовило ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування, оскільки він впродовж трьох років з моменту дорожньо-транспортної пригоди не подавав заяву про відшкодування заподіяної шкоди.

Відповідно до п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Визначений Законом «України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядок звернення потерпілого до МТСБУ із заявою про здійснення страхового відшкодування є позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної дорожньо-транспортної пригоди (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)).

В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19).

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілої особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.

Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в дорожньо-транспортній пригоді особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

З огляду на те, що пропуск строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 264 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Оскільки на момент дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 був неповнолітнім, то строк позовної давності в даній справі починається з дня досягнення ним повноліття, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відтак, звертаючись з позовом до МТСБУ 09 березня 2022 року, позивач дотримався трирічного строку позовної давності на звернення з позовом до суду про стягнення страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач пропустив трирічний строк з моменту дорожньо-транспортної пригоди, що є самостійною підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування (регламентної виплати), не заслуговують на увагу, оскільки сплив строку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування в позасудовому порядку не позбавляє позивача права на страхове відшкодування (регламентну виплату) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а відтак отримання такого можливе в судовому порядку.

Зважаючи на те, що позов подано в межах строку позовної давності, а строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування в позасудовому порядку пропущено з незалежних від потерпілої особи причини, оскільки на момент дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 був неповнолітнім, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав ушкодження опорно-рухового апарату, проходив курс лікування, згідно з індивідуальною програмою реабілітації йому встановлено обмеження до пересування, що об`єктивно позбавляло його можливості звернутися до МТСБУ в межах трирічного строку з моменту дорожньо-транспортної пригоди, та свідчить про добросовісну поведінку потерпілої особи, а відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення в судовому порядку з МТСБУ на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку, що становить 56700 грн.

Покликання апелянта на те, що винуватцем дорожньо-транспортної пригоди відшкодовано потерпілому шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, що, на його думку, свідчить про відсутність підстав для задоволення позову, є голослівними, оскільки не підтверджуються матеріалами справи.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що з резолютивної частини ухвали Буського районного суду Львівської області від 17 грудня 2020 року, що цивільний позов в межах кримінального провадження щодо обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, не заявлено.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване заочне рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України залишити без задоволення.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 27 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 07.09.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк