ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5445/22 Справа № 212/9944/21 Суддя у 1-й інстанції - Ваврушак Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів: Зубакової В.П., Остапенко В.О.

сторони справи :

позивач ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 травня 2022 року, ухваленого суддею Ваврушак Н.М. у м.Кривому Розі, Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 30 травня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позову зазначила, що 24.06.2021 року о 18:10 годині на а/д Н-23 Кропивницький Запоріжжя, 160км + 800м, відповідач, керуючи автомобілем «ЗАЗ Forza AF 6854», д.н.з. НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості та дистанції руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який рухався попереду в попутному напрямку, чим порушив вимоги п.12.1, п.13.1 ПДР України.

Вищевказані факти та обставини підтверджуються змістом постанови Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 17.09.2021 року по справі про адміністративне правопорушення №171/1391/21.

В момент ДТП позивач була пасажиром автомобіля «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_2 , перебуваючи на задньому пасажирському місці автомобіля.

Від зіткнення автомобілів, вона дуже злякалась та отримала тілесні ушкодження, які змушена була лікувати тривалий час.

Згідно виписки із медичної карти амбулаторного хворого, позивач перебувала на лікуванні у невропатолога із діагнозом «післятравматична радікулопатія L3-L4 справа с упорним больовим синдромом, легким в`ялим парезом правої нижньої кінцівки, статико-динамічними порушеннями 1-2 ст.».

Таким чином, протиправними діями відповідача позивачу було спричинено тілесні ушкодження та завдано значної моральної шкоди, яку вона оцінила у 50 000 гривень.

Також у позові зазначено, що їй не відшкодовано завданої моральної шкоди, через що вона була змушена звернутись до суду із позовом, у якому просила суд стягнути з відповідача: моральну шкоду в розмірі 50 000,00 гривень; витрати, пов`язані із отриманням професійної правничої допомоги, в розмірі 12712,00 гривень та судовий збір у розмірі 908,00 гривень.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 травня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволені частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000,00 (десять тисяч) гривень, заподіяну їй внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 896,00 (десять тисяч вісімсот дев`яносто шість) гривень, судовий збір у розмірі 181,60 (сто вісімдесят одна) гривня 60 копійок.

В решті позовних вимог відмовлено.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволені її позовних вимог в повному обсязі та стягнути з позивача на його користь витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 1362 грн. та 15 000 грн. витрат на правничу допомогу.

При цьому, скаржник зазначає, що матеріали справи не містять жодних документів, які б підтверджували перебування під час ДТП в обох автомобілях будь-яких пасажирів, у тому числі і позивача ОСОБА_1 .

Вважає неправильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 під час ДТП перебувала пасажиром в автомобілі, яким керував водій ОСОБА_3 підтверджено постановою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 року та наголошує на тому, що за матеріалами про адміністративне правопорушення, потерпілих від ДТП не було, а долучені до матеріалів адміністративної справи рапорт працівника поліції, висновок спеціаліста судово-медичного експерта №1228 від 27 серпня 2021 року та письмове пояснення ОСОБА_1 , суд визнав неналежними доказами, оскільки спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 внаслідок дій ОСОБА_2 не вказано у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення (абз.5 сторінка 3 зазначеної Постанови у справі №171/1391/21).

Також відповідач зазначає, що під час ДТП його цивільно-правова відповідальність, як водія була забезпечена страховим полісом №201826213 від 18 листопада 2020, страховик АТ «Страхова компанія Саламандра» та посилаючись на правові висновки викладені, зокрема у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі №755/18006/15-ц та у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 по справі №308/3162/15-ц, вказує на те, що непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страхової компанії є підставою для відмови у позові до завдавача шкоди, оскільки позов подано до неналежного відповідача

Окрім того, відповідач вважає, що оскільки позивачем не доведено перебування її в якості пасажира в автомобілі іншого водія під час ДТП, відповідно і не доведено спричинення моральної шкоди.

Відповідач вказує на те, що при стягненні витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції не взяв до уваги, що представник потерпілої адвокат Сагайдак Д.С. брав участь у розгляді адміністративної справи в Апостолівському районному суді і включення робіт адвоката на оплату в іншій цивільній справі є неправомірним. Вважає завищеним розмір гонорару, сплаченого позивачем адвокату.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, представник позивача, адвокат Сагайдак Д.С., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В поясненнях до апеляційної скарги, представник відповідача адвокат Самозван К.А., повторюючи доводи апеляційної скарги, вказує на її обґрунтованість та просить її задовольнити. Додатково представник відповідача звертає увагу на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року по справі №147/66/17, де у п.85 наголошено на тому, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову позивачеві в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 24 червня 2021 року о 18 годині 10 хвилин на автодорозі Н-23 «Кропивницький Запоріжжя», 160км + 800м, відповідач керуючи автомобілем «ЗАЗ Forza AF 6854», д.н.з. НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості та дистанції руху внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який рухався попереду в попутному напрямку; чим порушив вимоги п.12.1, п.13.1 ПДР України.

В момент ДТП позивач була пасажиром автомобіля «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_2 , та перебувала на задньому пасажирському місці автомобіля. Від зіткнення автомобілів, вона отримала тілесні ушкодження, які змушена лікувати тривалий час. Згідно виписки із медичної карти амбулаторного хворого, позивач перебувала на лікуванні у невропатолога із діагнозом «післятравматична радікулопатія L3-L4 справа с упорним больовим синдромом, легким в`ялим парезом правої нижньої кінцівки, статико-динамічними порушеннями 1-2 ст.».

Вищевказані факти та обставини підтверджуються постановою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 17.09.2021 року по справі про адміністративне правопорушення №171/1391/21 (а.с. 8-9).

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 була застрахована згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів №201826213 від 18.11.2020 року, страховик АТ «Страхова компанія Саламандра» (а.с. 37-38).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , виходив з того, що відповідачем внаслідок вчинення адміністративного правопорушення завдана моральна шкода позивачу, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях, які остання зазнала у зв`язку із самою подією ДТП та пошкодженням свого здоров`я та протиправних дії щодо неї, позивач була змушена отримувати лікування, на певний час втратила нормальні життєві зв`язки, була обмежена у можливості реалізовувати свої звички та бажання, що мало наслідком зниження якості її звичного життя та зменшення немайнових благ, які вона мала до моменту ДТП.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з висновками суду першої інстанції та частково погоджується з доводами відповідача викладеними в апеляційній скарзі про наявність підстав для скасування судового рішення та відмові позивачеві в задоволенні її позовних вимог, заявлених до відповідача ОСОБА_2 в повному обсязі, з підстав подачі позову до неналежного відповідача.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Між тим, ухвалене у даній справі судове рішення не можна визнати законним з огляду на порушення судом першої інстанцій норм процесуального права.

Виходячи з приписів ст.4 ЦПК України, відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Так, відповідно до ч.1 та 2 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»).

Матеріалами справи встановлено, що ДТП сталося з вини водія ОСОБА_2 , що підтверджено постановою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 17.09.2021 року по справі про адміністративне правопорушення №171/1391/21.

Цивільно-правова відповідальність відповідачаОСОБА_2 під час ДТП була забезпечена страховим полісом №201826213 від 18 листопада 2020, страховик АТ «Страхова компанія Саламандра».

Відповідно до полісу, страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 260 000 грн. (а.с.37)

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Вказані висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18).

Окрім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) вказано, що: «покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі №147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що: «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).

Відповідно до статті 23 Закону №1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Згідно зі статтею 26-1 Закону №1961-IV страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та пунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону,- МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Відповідно до нори п.23.1 ст.23 Закону №1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону.

Страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені статтею 23 Закону №1961-IV».

Матеріалами справи підтверджено, що позивач не зверталась до страхової компанії АТ «Страхова компанія Саламандра» із заявою про відшкодування їй страхових виплат, а саме моральної шкоди, завданої ДТП, яке відбулося 24 червня 2021 року та винним у вчиненні, якого було визнано страхувальника ОСОБА_2 .

Отже, у даному випадку суб`єктом, який має задовольнити вимогу позивача, є третя особа страховик відповідача, а самеАкціонерне товариство «Страхова компанія Саламандра», і тільки у разі недостатності страхового ліміту, різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, потерпілому повинен відшкодувати страхувальник забезпеченого транспортного засобу, тобто відповідач по справі ОСОБА_2 .

Таким чином, пред`явлення позову до відповідача ОСОБА_2 є передчасним.

Отже, колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що позов ОСОБА_1 пред`явлено до неналежного відповідача.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Зазначене підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30.01.2019 у справі № 2-797/2008.

Відповідно до принципу диспозитивності, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням, зокрема, фізичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша і третя статті 13 ЦПК України).

Відповідачем є особа чи держава (частина друга статті 48 ЦПК України), до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (пункт 41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (пункт 50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4)).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року у справі №552/6381/17.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що в порушення наведених вище правових норм, суд першої інстанції стягнув моральну шкоду з неналежного відповідача ОСОБА_2 .

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у справі № 642/6181/16-ц, висловленого у постанові від 29 серпня 2019 року.

Позивач не позбавлений можливості, визначившись з належним колом відповідачів, звернутися до них з відповідним позовом.

Отже, з урахуванням того, що суд першої інстанції розглянув справу по суті до неналежного відповідача, а апеляційний суд не має процесуальних повноважень щодо заміни первісного відповідача належним відповідачем, або залучення до участі в справі іншої особи як співвідповідача, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позову належало відмовити.

Згідно п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову позивачу в задоволенні його позовних вимог у повному обсязі з підстав подання позову до неналежного відповідача.

Згідно ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Оскільки судом апеляційної рішення суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову позивачу у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі, витрати понесені позивачем при поданні позову до суду та витрати на правничу допомогу покладаються на позивача, а судові вітрати понесені відповідачем при подачі апеляційної скарги в розмірі 1362 грн. підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Окрім того, відповідач в апеляційній скарзі просив також стягнути з позивача на його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Так, на підтвердження витрат на правничу допомогу, представником відповідача в суді першої інстанції, адвокатом Левітом С.О. 16.12.2021 року до відзиву на позов було додано наступні документи: Договір-Доручення про надання правової допомоги від 13 грудня 2021 року, укладений між адвокатом Левітом С.О. та клієнтом ОСОБА_2 ; Акт приймання-передачі наданих послуг від 13.12.2021; Детальний опис робіт (розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу) від 13 грудня 2021 року (а.с.34-36).

У п.5 Договору -Доручення про надання правової допомоги від 13 грудня 2021 року, сторони узгодили, що договірна сума адвокатського гонорару на час укладення договору складає 15 000 грн. та на підтвердження сплати клієнтом та отримання адвокатом вказаного гонорару сторонами складається акт про прийняття-передачу наданих послуг (а.с.34).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Актом приймання-передачі наданих послуг від 13.12.2021 встановлено, що виконавець (адвокат) надав замовнику (клієнту) юридичні послуги відповідно до Договору-доручення, а замовник прийняв надані послуги, вартість яких становить 15 000 грн. (а.с.35).

З розрахунку суми гонорару за надану правничу допомогу від 13.12.2021 видно, що за зустріч з клієнтом, надання консультацій вартість послуги становить 2000 грн. за 1 годину; пошук та аналіз судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах, складення стратегії представництва захисту інтересів клієнта у судових засіданнях становить 4000 грн. (по 2000 грн. за одну годину); складення відзиву на позовну заяву становить 6000 грн. (4 години по 1500 грн. за годину); авансування участі адвоката в судових засіданнях Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу становить 3000 грн. ( 3 години по 1000 грн. за 1 годину), що разом складає суму 15 000 грн. та сплачено клієнтом в зазначеній сумі (а.с.36).

Матеріалами справи встановлено, що позов до суду ОСОБА_1 подано 04.11.2021, спір по суті вирішено судом 30 травня 2022 року, тобто в проваджені суду справа перебувала 6 місяів 26 днів.

Окрім того, матеріалами справи встановлено, що судове засідання за участю представника відповідача ОСОБА_4 відбулось один раз 16 грудня 2021 року та тривало протягом 2-х хвилин (розгляд справи було відкладено через неотримання стороною позивача відзиву на позов на 03.02.2022 на 11.00 годину (а.с.41).

З заяви відповідача від 01.02.2022 року про відкладення справи видно, що ОСОБА_2 просив відкласти судовий розгляд справи, призначений на 03 лютого 2022 через смерть адвоката Левіта С.О., про, що йому стало відомо 01.02.2022 (а.с.43).

Отже, протокол судового засідання, заява відповідача про відкладення судового розгляду та інші матеріали справи підтверджують той факт, що адвокат Левіт С.О. брав участь в одному засіданні, яке тривало протягом 2-х хвилин, що не є належним доказом витраченого адвокатом часу - 3 години участі в судових засіданнях, відповідно розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню на 3000 грн. та складає 12 000 грн., які і підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, сторона позивача, незважаючи на наявність вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн. (п.3) не заявила клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, тому колегія суддів приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області 30 травня 2022 скасувати, ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , судові витрати по справі в сумі 13 362 грн. (тринадцять тисяч триста триста шістдесят дві гривні), які складаються зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 1362 грн. (одна тисяча триса шістдесят дві гривні) та витрат на правничу допомогу в розмірі 12 000 грн. (дванадцять тисяч гривень).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 15 вересня 2022 року.

Головуючий:

Судді: