Дата документу 22.09.2022 Справа № 321/1267/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1102/22 Головуючий у 1-й інстанції:Машкіна Н.В.
Є.У.№ 321/1267/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Подліяноіої Г.С.,

Дашковської А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виплати по вагітності та пологах, стягнення моральної шкоди,

за апеляційною скаргоюфізичною особою підприємцем ОСОБА_2 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 22 грудня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виплати по вагітності та пологах, стягнення моральної шкоди. Зазначала, що 30 листопада 2020 року між сторонами був укладений трудовий договір, на підставі якого її було прийнято на роботу продавцем непродовольчих товарів з 01 грудня 2020 року. Згідно п.2 Договору строк дії договору був визначений як безстроковий. Робоче місце позивача знаходилось за адресою: АДРЕСА_1 (ювелірний відділ), що було узгоджено сторонами до підписання договору. Свої трудові обов`язки позивач виконувала належним чином, претензій з боку роботодавця не було. У травні 2021 року фізична особа - підприємець ОСОБА_2 , дізнавшись про вагітність позивачки, почала її примушувати спочатку в усній формі, а потім вже й письмово звільнитися і стати на облік в Центр зайнятості як безробітній. Звільнятися позивач відмовилась. 27.05.2021 в ювелірному відділі відповідачем була проведена інвентаризація, але, як пізніше стало відомо, фактично відбулася передача матеріальних цінностей іншому підприємцю, а торгова точка фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 закрилася. 28.05.2021 та 29.05.2021 приміщення ювелірного відділу було закрито, а з 30.05.2021 в ювелірному відділі працювали інші працівники. Від відповідачки на її мобільний телефон, а потім і засобами поштового зв`язку стали надходити повідомлення і зразки заяв про відпустку, про звільнення, проекти наказів про її звільнення, переведення на інше робоче місце у м.П`ятихатки, Дніпропетровської області, тощо. На вказані листи 31.05.2021 вона надала відповідь, у якій повідомила відповідача, що ані звільнятися за власним бажанням, ані переводитись на інше місце роботи та в інший населений пункт в іншій області в період вагітності вона наміру не має. Її трудова книжка знаходиться у відповідача, тобто трудові відносини тривають. Проте, до свого робочого місця з 01.06.2021 позивач не допускається, тому з 01.06.2021 по 07.07.2021 їй має бути сплачена середня заробітна плата, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати та середнього заробітку за день у розмірі 197 грн.11коп. У червні 2021 року було 22 робочих дня, а з 01.07.2021 року по 07.07.2021 року - 5 робочих днів, всього 27 робочих днів, тобто середній заробіток складає за червень 2021 року мінімальна заробітна плата в розмірі 6000 грн. та 1363 грн.65 коп. - за 5 робочих днів липня 2021 року (6000 грн.: 22 робочі дні х 5 робочих днів = 1363 грн. 65коп.), а всього 7363 грн.65 коп. (6000 грн. + 1363 грн.65 коп.). Крім того, з 07.07.2021 їй не була надана оплачувана відпустка по вагітності і пологам тривалістю 126 днів згідно лікарняного листка серії АЛВ за № 937424 від 07.07.2021. Надісланий роботодавцю рекомендованим листом лікарняний лист разом із заявою про надання відпустки по вагітності і пологам з 07.07.2021 по 09.11.2021 відповідачем отриманий не був та повернувся з позначкою «закінчення строків зберігання у поштовому відділенні». Відповідач фактично звільнила вагітну жінку, оскільки було порушено вимоги ст. 184 КЗпП України в частині обов`язкового працевлаштування вагітної жінки та збереження за нею протягом 3 місяців середнього заробітку. Розмір виплати по вагітності та пологах, який має отримати позивач, складає 24 835 грн. 86 коп. Крім того, внаслідок дій відповідача, якими було порушено право позивача на працю, на соціальний захист по вагітності і пологам, на щорічну оплачувану відпустку, право на здорові і безпечні умови праці, право на отримання заробітної плати за виконану роботу у повному та належному розмірі, була спричинена моральна шкода, яку вона оцінює в 100 000 грн. У зв`язку з викладеним, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь 7363 грн. 65 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 24 835 грн. 86 коп. допомоги по вагітності та пологам, 100 000 грн. компенсації за моральної шкоди, всього 132 199 грн. 51коп., а також усі понесені судові витрати.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 22 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 7363,65 грн., моральну шкоду в розмірі 2000 грн., судові витрати на оплату судового збору в розмірі 320,32 грн., а всього 9683,97 грн..

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Відзив на апеляційну скаргу відповідно до вимог ст. 360 ЦПК України не надходило, про те це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що роботодавцем порушені вимоги трудового законодавства. На думку суду, відповідачка фактично без згоди позивачки перевела її на іншу роботу в іншу місцевість, про що свідчать акти про відсутність працівника на роботі на новому місці роботи. Проте, оскільки наказ про переведення позивачки на іншу роботу не видавався, а відділ, в якому остання працювала з 01.06.2021 був закритий, суд дійшов висновку, що на підставі ст.184 КЗпП України за нею зберігається середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Вимоги про стягнення допомоги по вагітності і пологах суд визнав необґрунтованими, оскільки відповідач виплатила їх в добровільному порядку в ході розгляду справи.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 32 КЗпП переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством (ч.1).

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я (ч.2).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадк у змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Порядок вивільнення працівників визначений ст. 49-2 КЗпП України. При цьому гарантовані Конституцією та КЗпП України права особи не можуть «нівелюватися» ні обставинами, ні посадовими особами за будь-яких обставин.

Так, згідно ст. 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (ч.1). Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення, власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. (ч.3). Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства (ч.4).

Частиною третьою статті 184 КЗпП України передбачено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше, як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Встановлено, що з 01.12.2021 згідно наказу № 11- від 30.11.2020 ОСОБА_3 , яка змінили прізвище на ОСОБА_1 , було прийнята на роботу продавцем непродовольчих товарів у ФОП ОСОБА_2 (а.с. 24, 59-60, 68).

Згідно умов вказаного трудового договору робота за цим договором є для працівника основним місцем робот (п. 1.2). Дата початку роботи - 01.12.2020 (п.1.4). Договір є безстроковим. (п.2). Норма тривалості робочого часу працівника не перевищує 40 годин на тиждень (п.4.1). Працівнику встановлено посадовий оклад у розмірі 2400 грн. на місяць. (п.5.1) Роботодавець здійснює підвищення заробітної плати згідно з розміром мінімальної заробітної плати , що встановлюється відповідними законодавчими актами України на кожний наступний період. (п. 5.2).

30.11.2020 страхувальником ФОП ОСОБА_2 повідомлено про прийняття на роботу платника податків ОСОБА_3 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 (а.с. 71).

28.05. 2021 і 29.05 2021 ФОП ОСОБА_2 направила ОСОБА_1 повідомлення про її звільнення з посади продавця непродовольчих товарів у зв`язку з закриттям торгової точки в смт. Михайлівка з 31.03.2021 та запропонувала переведення з 01.06.2021 на роботу в м. П`ятихатки Дніпропетровської області. Про згоду або незгоду на переведення на дану посаду просить повідомити її письмово. (а.с.19,20).

Листом від 31.05.2021 ОСОБА_1 повідомила ФОП ОСОБА_2 , що в порушення норм трудового законодавства її про майбутнє звільнення у зв`язку із закриттям торгової точки належним чином не повідомлено, вона позбавлена можливості одночасно працювати та намагатися знайти іншу роботу. Згоди на переведення до м. П`ятихатки Дніпропетровської області не надає, оскільки їздити на роботу за 300 км від дому вона не може з об`єктивних причин (стан здоров`я, перебуванні на вихованні неповнолітньої дитини, яка навчається у школі та знаходженням на обліку у лікаря у зв`язку з вагітністю). (а.с. 25-26).

Із повідомлення ФОП ОСОБА_2 від 07.06.2021 видно, що продавець непродовольчих товарів ОСОБА_1 відповідно до наказу №5 від 28.05.2021 повинна була з 01.06.2021 працювати на робочому місці в ювелірному відділі м. П`ятихатки Дніпропетровської області. Однак з цієї дати і станом на теперішній час до здійснення своїх трудових функцій продавця непродовольчих товарів на вказаному робочому місці вона не приступила. Просить надати їй письмові пояснення про причини неявки на робоче місце та документальне підтвердження обставин, що спричинили неявку. (а.с.28).

Із повідомлення ФОП ОСОБА_2 від 08.06.2021 відомо, що станом на 08.06.2021 ОСОБА_1 має статус працевлаштованої особи з усіма правами та обов`язками, хоча фактично не здійснює трудові функції. Просить повідомити, кому та коли вона надавала медичну довідку про вагітність та її строк. Не володіючи фактичною інформацією, вона фактично не має можливості правильно відобразити табелювання її як працівника, що в свою чергу спричинить ускладнення з нарахуванням грошей у зв`язку з лікарняним по вагітності та пологам. (а.с.30).

Згідно листка непрацездатності серії АЛВ за № 937424, виданого 07.07.2021 пологовим будинком №3 Запорізької міської ради, ОСОБА_1 з 07.07.2021 звільнена від роботи на 126 днів у зв`язку з вагітністю та пологами, термін полог 16.09.2021 (а.с.15).

Судом встановлено, що лікарняний листок ОСОБА_1 був отриманий ФОП ОСОБА_2 25.09.2021.

Згідно платіжного доручення від 24.11.2021 за № 6792 Краматорським міським відділенням УВД було перераховано соціальному страхувальнику ОСОБА_2 виплату допомоги по вагітності та пологах згідно заяви розрахунку №006269 від 06.10.2021 в сумі 24835 грн. 86 коп. ( а.с.90).

Згідно платіжного доручення від 25.11.2021 за №374 соціальним страхувальником ОСОБА_2 було перераховано ОСОБА_1 лікарняні по вагітності та пологах найманого працівника за період 07.07. 09.11.2021 в сумі 24835 грн. 86 коп. (а.с.91).

Згідно заключної виписки за період з 25.11.2021 по 25.11.2021 на картку ОСОБА_1 соціальним страхувальником ОСОБА_2 було перераховано грошову суму у розмірі 24835 грн. 86 коп. лікарняні по вагітності та пологах найманого працівника за період 07.07. 09.11.2021, ЄСВ перерахований 06.10.21. (а.с.92).

Згідно актів за №1 від 04 червня 2021 року, №2 від 25 червня 2021 року, №3 від 23 липня 2021 року, №4 від 16 листопада 2021 року, №5 від 26 листопада 2021 року продавець непродовольчих товарів ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці в ювелірному відділі ФО ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 в період з 01.06.2021 по 04.06.2021 , з 07.06.2021 по 25.06.2021, з 29.06.2021 по 23.07.2021, з 10.11.2021 по 16.11.2021 з невідомих причин. Будь які пояснення від продавця непродовольчих товарів ОСОБА_1 про тривалу відсутність на робочому місці не отримані. В порушення ст. 181 КзпП України, ст. 18 Закону України «Про відпустки » не надала роботодавцю заяву про оформлення її відпустки на догляд за дитиною до 3 років, на телефонний зв`язок з роботодавцем ОСОБА_2 не вийшла. Про своє бажання працювати не повідомила (а.с. 73 - 77).

Згідно табелів обліку використання робочого часу за червень, липень та листопад місяць 2021 року причини відсутності продавця непродовольчих товарів ОСОБА_1 зазначені «неявка з нез`ясованих причин». (а.с. 78-80).

Згідно заяви ОСОБА_2 від 15.06.2021 остання звернулася до відділення поліції №3 Василівського РУП ГУНП в Запорізькій області з проханням встановити місцезнаходження ОСОБА_1 та причини, з яких вона ігнорує роботодавця. Заява була зареєстрована 15.06.2021 в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» за № 1549. ( а.с.81 -82).

Згідно запиту Східного міжрегіонального Управління Держпраці 26.08.2021 у ФОП ОСОБА_2 було витребувано інформацію щодо трудових відносин з ОСОБА_1 у зв`язку з її зверненням про незаконне звільнення. (а.с.85).

Згідно повідомлення Департаменту з питань праці Державної служби України з питань праці про розгляд звернення ФОП ОСОБА_2 були роз`яснені положення ч. 3 ст. 184 КЗпП щодо звільнення вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до трьох років, а також положення Закону України «Про оплату праці» (а.с. 112-113).

З викладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з 01.06.2021 року у зв`язку зі змінами в організації господарської діяльності ФОП ОСОБА_2 було закрито ювелірний відділ за адресою: АДРЕСА_1 , де працювала позивачка.

Своєчасного попередження позивача по справі, не пізніше ніж за два місяці про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці матеріали справи не містять.

Судом встановлено, що у травні 2021 року позивачу було запропоновано переведення на роботу в іншу місцевість, а саме: м. П`ятихатки Дніпропетровської області, згоду на яке вона не надала.

Проте доказів того, що роботодавець пропонувала працівнику іншу роботу в смт. Михайлівка чи на виконання вимог зверталася до служби зайнятості суду не було надано.

Натомість, позивача в порушення вимог ч. 1 ст. 32 КЗпП України без її згоди фактично було переведено на роботу в іншу місцевість, оскільки акти про відсутність її на роботі складалися за місцем роботи за адресою: АДРЕСА_2 . Про вагітність позивача відповідач достовірно знала вже 08.06.2021 року, що підтверджується її листом (а.с. 30).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки наказ про переведення роботодавцем не виносився, відповідачем у зв`язку з закриттям ювелірного відділу в смт. Михайлівка не було дотримано вимоги ст. 184 КЗпП щодо обов`язкового працевлаштування позивача, протягом якого за ним зберігається середня заробітна плата.

Установивши, що заробітна плата позивачу за період з 01.06.2021 до 07.07.2021 не нараховувалася та не виплачувалася, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з роботодавця на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У зв`язку з порушення відповідачем законних прав позивача, врахувавши характер та глибину фізичних страждань, позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди задоволено частково у розмірі 2000 грн., що відповідає принципам розумності та справедливості.

Приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 22 грудня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Суді: А.В. Дашковська

Г.С. Подліянова