ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2022 року м.Суми

Справа №592/16491/18

Номер провадження 22-ц/816/830/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання -Чуприни В.І.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Максименко Елеонори Павлівни

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 грудня 2021 року в складі судді Фоменко І.М., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 24 грудня 2021 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила зобов`язати ОСОБА_2 повернути їй самовільно зайняту частину земельної ділянки, площею 0,0029 га, кадастровий номер :07:004:0026, розташовану по АДРЕСА_1 , незаконно приєднану до земельної ділянки під домоволодінням АДРЕСА_2 , зобов`язати ОСОБА_2 привести самовільно зайняту частину земельної ділянки до стану, придатного для її використання за цільовим призначенням, включаючи знесення самочинно збудованих будівель та споруд.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона на підставі свідоцтва про право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_1 від 08.04.2014 року, є власником земельної ділянки загальною площею 0,0589 га, кадастровий номер :07:004:0026, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка має спільну межу із ділянкою, належною ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Під час встановлення в натурі меж належної їй земельної ділянки з`ясувалося, що відповідач у 2016 році під час проведення будівельних робіт самостійно зайняла частину земельної ділянки, належної їй, площею 0,0029 га, на якій звела цегляну огорожу на фундаменті та інші капітальні споруди. Факт самовільного зайняття земельної ділянки підтверджено під час позапланової перевірки, проведеної Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю СМР у період часу з 26.05.2017 року по 01.06.2017 року. За результатом перевірки складено акт, протокол про адміністративне правопорушення та припис про усунення порушень законодавства і припинення будівельних робіт.

Посилаючись на те, що дії відповідача ОСОБА_2 щодо самовільного зайняття земельної ділянки порушують її права, як власника нерухомого майна, просила її позов задовольнити.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 самовільно зайняту частину земельної ділянки площею 0,0029 га з кадастровим номером :07:004:0026, розташовану на території Сумської міської ради Сумської області в АДРЕСА_1 , самовільно приєднану до земельної ділянки за АДРЕСА_2 .

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Додатковим рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 січня 2022 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалено додаткове судове рішення про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат в сумі 7101 грн 85 коп, що включають: 1/2 частину сплаченого судового збору в розмірі 711 грн 85 коп, 1/2 частину витрат за проведення топографо-геодезичних робіт, що становить 800 грн 00 коп, 1/2 частину сплачених коштів за проведення земельно-технічної експертизи - 3140 грн 00 коп, 1/2 частину витрат за надання професійної правничої допомоги - 2450 грн 00 коп.

Не погодившись з рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 грудня 2021 року в частині задоволення позову, ОСОБА_2 , через свого представника - адвоката Максименко Е.П., оскаржила його в апеляційному порядку.

Посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне з`ясування та дослідження обставин справи, просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позовної заяви в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що не відповідає дійсності встановлена судом обставина про самостійне зайняття відповідачем ОСОБА_2 частини земельної ділянки позивача та зведення на ній цегляної огорожі на фундаменті та інших капітальних споруд. На земельних ділянках за адресою АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 є невідповідність контурів існуючих земельних ділянок з межами земельних ділянок, вказаних у державних актах. Вважає, що похибки виникли під час складання технічної документації і отримання державних актів на право власності на землю.

Зазначає, що суд не надав оцінку доданому до позовної заяви акту про погодження (встановлення) меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 та прийому-передачі межових знаків на зберігання власнику ОСОБА_1 , у якому встановлені межі та погоджені з суміжними власниками, а саме: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . А також не враховано судом та не надано оцінку копії акту проведення позапланового заходу від 18.03.2019 року, який 04 червня 2019 року надано до суду представником відповідача і в якому встановлено відсутність порушень з боку ОСОБА_2 .

Доводить, що ОСОБА_2 фактично користується земельною ділянкою, яка становить 0,1000 га, що відповідає державному акту. Висновок експерта є суперечливим, не відповідає дійсності та не може бути взятий до уваги. Матеріалами справи підтверджено, що проведення перевірки по факту самовільного зайняття земельної ділянки не було здійснено відповідно до вимог діючого законодавства. Надані позивачем листи-відповіді державних установ за її зверненнями, не є належними та допустимими доказами для встановлення факту самовільного зайняття земельної ділянки.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить рішення суду в частині, в якій воно оскаржується ОСОБА_2 , залишити без змін, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Максименко Е.П. без задоволення, стягнути з ОСОБА_2 на її користь витрати на правничу допомогу в Сумському апеляційному суді в розмірі 2500 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

У задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 та її представника - адвоката Пономаренка О.В. про відкладення розгляду справи у зв`язку з існуванням загрози життю і здоров`ю через загрози ракетних/авіо ударів в період часу з 23.08.2022 по 26.08.2022 (в дні святкування дня Незалежності України) відмовлено у зв`язку з тим, що повідомлені ними причини неявки визнано не поважними. В обгрунтування відмови колегія суддів зазначає, що це вже друге клопотання сторони відповідача про відкладення розгляду справи. Відкладаючи розгляд справи 04 серпня 2022 року, колегія суддів узгоджувала дату наступного судового засідання - 25.08.2022 року з ОСОБА_2 та її представником - адвокатом Пономаренком О.В. і вони не заперечували проти розгляду справи у цей день. Крім того, слід зазначити, що Сумський апеляційний суд у період часу, про який зазначає сторона відповідача, працює у штатному режимі. У разі сигналів повітряної тривоги, судові засідання не проводяться, учасники судового розгляду мають можливість перейти у безпечні для життя і здоров`я місця укриття. Неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, заперечення проти скарги позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Сергеєвої С.А., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,0589 га, кадастровий номер :07:004:0026, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 із цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 26-30, том 1).

Власником суміжної земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :07:004:0071, за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору дарування житлового будинку та земельних ділянок від 22.11.2016 року, є ОСОБА_2 (а.с. 82-87, том 1).

Власником земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер :07:004:0023, по АДРЕСА_4 є ОСОБА_3 (а.с. 69, том 1).

Під час встановлення ДП «Сумигеодезкартографія» в натурі меж земельної ділянки, належної ОСОБА_1 , з`ясувалося, що ОСОБА_2 у 2016 році під час проведення будівельних робіт самовільно зайняла частину земельної ділянки, кадастровий номер :07:004:0026, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0029 га, на якій звела цегляну огорожу на фундаменті та інші капітальні споруди (а.с. 20-24, том 1).

Як вбачається з Акту № 47 перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 01.06.2017 року, перевіркою встановлено, що на межі земельних ділянок АДРЕСА_2 і № НОМЕР_2 на території домоволодіння АДРЕСА_2 проведено будівельні роботи з реконструкції навісу під господарську будівлю (сарай) та будівництво будівлі душу без будівельного паспорту та повідомлення про початок виконання будівельних робіт, що дає підстави вважати дані об`єкти самочинним будівництвом (а.с. 8-9, 38, том 1).

На підставі виявлених порушень, управлінням державного архітектурно-будівельного контролю винесено ОСОБА_2 припис № 47 від 01.06.2017 року, в якому зазначено про вимогу усунути порушення містобудівного законодавства, зазначені в Акті перевірки № 47 від 01 червня 2017 року у термін до 31 серпня 2017 року (а.с. 10, том 1).

З відповіді ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 27.09.2018 року встановлено, що межі земельної ділянки АДРЕСА_3 згідно раніше розробленої документації із землеустрою не співпадають з межами фактичної ділянки. Фактична площа ділянки практично не змінилася, але фактичні межі змістилися, як зі сторони ділянки № НОМЕР_3 (зменшилися), так і зі сторони ділянки АДРЕСА_4 (а.с. 39, том 1).

Згідно з листом Департаменту забезпечення ресурсних платежів СМР від 08.10.2018 року, при встановлені меж земельної ділянки, належної ОСОБА_1 в натурі (на місцевості), спеціалістами ДП «Сумигеодезкартографія» було встановлено, що частина земельної ділянки, кадастровий номер :07:004:0026, площею 0,0029 га, самовільно зайнята власником домоволодіння АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_2 (а.с. 40, том 1).

Відповідно до висновку експерта № 45 за результатом проведення земельної-технічної експертизи від 02.03.2020 року, фактичне розташування паркану (огорожі) та стіни споруди (навіс), що знаходяться на межі між ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , на підставі даних плану фактичного використання земельних ділянок АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , станом на 27.01.2020 року, не відповідає межам, визначеним у технічних документаціях із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :07:004:0071, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , та по АДРЕСА_3 , кадастровий номер :07:004:0026, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Невідповідність меж земельних ділянок відображені у додатку № 1 жовтим кольором, де контури земельної ділянки АДРЕСА_2 (фактичне розташування паркану (огорожі) та стіни споруди (навіс)) виходить за межі своєї території на суміжну земельну ділянку АДРЕСА_3 , межі якої визначено у технічній документації із землеустрою площею 48,66 кв.м.

Лінійні розміри та конфігурація ділянки по АДРЕСА_2 , розроблені у технічній документації із землеустрою ФОП ОСОБА_5 в 2016 році, не співпадають із розмірами, зазначеними у Державному акті, що посвідчує право власності на земельну ділянку серія І-СМ № 030749 від 03.12.1999 року (а.с. 6-31, том 2).

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що факт самовільного зайняття частини земельної ділянки площею 0,0029 га, кадастровий номер :07:004:0026, по АДРЕСА_3 , належної ОСОБА_1 , шляхом зведення паркану (огорожі) та стіни споруди (навісу), що виходить за межі належної ОСОБА_2 території по АДРЕСА_2 , на суміжну частину ділянки, підтверджено наявними у справі доказами, тому вважав, що порушені права ОСОБА_1 , як власника нерухомості, підлягають захисту у спосіб, визначений ч. 1 ст. 212 ЗК України, шляхом повернення частини самовільно зайнятої частини земельної ділянки власнику.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

За змістом ст. 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено ст. 16 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Способи захисту прав на землю встановлені в ч. 3 ст. 152 ЗК України:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

г) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Позивач є власником земельної ділянки і має право нею користуватись за цільовим призначенням. Однак, на її земельній ділянці розташовані споруди, які їй не належать, зведені відповідачем самочинно, тим самим її право користування земельною ділянкою обмежене.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_2 у 2016 році під час проведення будівельних робіт самовільно зайняла частину земельної ділянки позивача ОСОБА_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 площею 0,0029 га, на якій звела цегляну огорожу на фундаменті та інші капітальні споруди (а.с. 20-24, том 1).

З Акту № 47 перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 01.06.2017 року вбачається, що на межі земельних ділянок АДРЕСА_2 і № НОМЕР_2 на території домоволодіння АДРЕСА_2 будівельні роботи з реконструкції навісу під господарську будівлю (сарай) та будівництво будівлі душу було проведено відповідачем ОСОБА_2 без будівельного паспорту та повідомлення про початок виконання будівельних робіт, тому ці об`єкти є самочинним будівництвом (а.с. 8-9, 38, том 1).

Факт самовільного зайняття частини земельної ділянки, площею 0,0029 га, кадастровий номер :07:004:0026, по АДРЕСА_3 , належної ОСОБА_1 , шляхом зведення паркану (огорожі) та стіни споруди (навісу), що виходить за межі належної ОСОБА_2 ділянки по АДРЕСА_2 , на суміжну частину ділянки, підтверджено і іншими наявними у справі матеріалами, зокрема, листом Департаменту забезпечення ресурсних платежів СМР від 08.10.2018 року (а.с. 40, том 1) та висновком експерта № 45 за результатом проведення земельної-технічної експертизи від 02.03.2020 року (а.с. 6-31, том 1).

Під час розгляду справи суд першої інстанції правильно встановив, що права ОСОБА_1 , як власника нерухомості, порушені і підлягають захисту у спосіб, визначений ч. 1 ст. 212 ЗК України, шляхом повернення частини самовільно зайнятої частини земельної ділянки власнику.

Доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують, зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку представника відповідача свідчить про відсутність самовільного зайняття відповідачем ОСОБА_2 частини належної позивачу земельної ділянки.

Доданий до позовної заяви акт про погодження (встановлення) меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 та прийому-передачі межових знаків на зберігання власнику ОСОБА_1 від 14 вересня 2012 року (том 1, а.с. 46), в якому встановлені межі та погоджені з суміжними власниками, а саме: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , не є доказом того, що ОСОБА_2 у 2016 році під час проведення будівельних робіт самовільно не зайняла частину земельної ділянки позивача.

Акт проведення позапланового заходу від 18.03.2019 року № 30 (том 1, а.с. 127-132), який виготовлений на замовлення ОСОБА_2 , свідчить про усунення відповідачем порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, які були встановлені в Акті № 47 перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 01.06.2017 року, а саме: проведення будівельних робіт без будівельного паспорту та повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Проте, цей акт не свідчить про дотримання ОСОБА_2 меж земельної ділянки, визначених державним актом про право власності.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і був оцінений судом у сукупності з іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належно оцінив докази в їх сукупності та ухвалив правильне по суті рішення в оскаржуваній частині на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів того, що Акт №47 від 01 червня 2017 року перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил складено без дотримання вимог чинного законодавства суду не надано. Припис про вимогу усунути порушення містобудівного законодавства, зазначені в Акті перевірки, в установленому законом порядку не оскаржено.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування судового рішення в оскаржуваній частині під час апеляційного провадження.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення в оскаржуваній частині - без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу стороною позивача заявлено про стягнення витрат у сумі 2500 грн на професійну правничу допомогу при розгляді справи апеляційним судом, яка надавалася ОСОБА_1 адвокатом Сергеєвою С.А. на підставі Договору про надання професійної правничої допомоги в цивільній справі від 11 серпня 2022 року, додатку № 1 до Договору про надання правничої допомоги, які підтвержуються Актом приймання - передачі правничих послуг за Договором про надання правничої допомоги від 18 серпня 2022 року, квитанцією про оплату адвокатських послуг в апеляційному суді на суму 2500 грн від 15.08.2022 року та ордером від 11 серпня 2022 року.

Відповідно до ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України, при відмові у задоволенні апеляційної скарги відповідача, враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, час, затрачений на надання таких послуг, відсутність заперечень відповідача щодо розміру таких витрат, заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню, а понесені ОСОБА_1 витрати підлягають компенсації за рахунок відповідача у розмірі 2500 грн.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Максименко Елеонори Павлівни залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 грудня 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2500 гривень компенсації витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О. Ю. Кононенко

Судді: В. І. Криворотенко

С. С. Ткачук