Справа № 509/1559/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Козирського Є.С.,

при секретарі Лисенко О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «ТВК», про визнання майнових прав,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом в якому просив суд, визнати за ОСОБА_1 відповідно до інвестиційного договору № 7 від 02.03.2006 року майнові права на об`єкт інвестування: складське-торговельне приміщення №С5-4, загальною площею 72 кв м згідно схеми, затвердженої наказом підприємства №47 від 16.08.2006 року та розташоване на території ДП «ТВК»; визнати фактично переданим у власність ОСОБА_1 відповідно до інвестиційного договору № 7 від 02.03.2006 року об`єкт інвестування - складське приміщення №С5-4, загальною площею 72 кв м згідно схеми, затвердженої наказом підприємства №47 від 16.08.2006 року та розташоване на території ДП «ТВК»; визнати за ОСОБА_1 відповідно до інвестиційного договору № 5 від 02.03.2006 року майнові права на об`єкт інвестування: складське торговельне приміщення №С5-2, загальною площею 72 кв м згідно схеми, затвердженої наказом підприємства №47 від 16.08.2006 року та розташоване на території ДП «ТВК»; визнати фактично переданим у власність ОСОБА_1 відповідно до інвестиційного договору № 5 від 02.03.2006 року майнові права на об`єкт інвестування: складське торговельне приміщення №С5-2, загальною площею 72 кв м згідно схеми, затвердженої наказом підприємства №47 від 16.08.2006 року та розташоване на території ДП «ТВК». Просить судові витрати покласти на відповідача.

26 квітня 2019 року провадження по справі відкрито.

25 серпня 2022 року відповідач звернувся до суду із заявою про закриття провадження у справі, зазначивши, що він не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має вирішуватись господарським судом. В обґрунтування заяви зазначив, що між позивачем та відповідачем були укладені договори: інвестиційний договір №7 від 02.03.2004 року, згідно якого Інвестор ( ОСОБА_2 ) надає іншій стороні за договором фінансові ресурси, в якості інвестицій для спільних, сумісних дій по будівництву складсько - торгового приміщення №С5-4, площею 72 кв.м., що знаходиться на території підприємства.

Згідно Угоди №У/68 від 12.10.2006 р. первісний кредитор ОСОБА_2 передав свої права вимоги новому кредитору ОСОБА_1 за інвестиційним договором №7 від 02.03.2004 р.

Згідно інвестиційного договору №5 від 02.03.2004 р. первісний кредитор ОСОБА_2 передає новому кредитору ОСОБА_1 документи на підтвердження права вимоги за Інвестиційним договором №5 від 02.03.2004 р.

Угода про відступлення права вимоги № У/75 від 12.10.2006 року за умовами якої первісний кредитор ОСОБА_2 у вигляді інвестора ОСОБА_1 в подальшому Новий кредитор, а також ГП МОУ «Південь» про те, що первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги за інвестиційним договором № 5 від 02.03.2004р.

В своїй позовній заяві позивач просить визнати за ОСОБА_1 відповідно до Інвестиційного договору №7 від 02.03.2004р. майнові права на об`єкт інвестування складсько-торгівельне приміщення №С5-4, загальною площею 72 кв.м. згідно схеми, затвердженої наказом підприємства №47 від 16.08.2006 р. та розташоване на території ДП «ТВК», та визнати його фактично переданим у власність ОСОБА_1 .

Також, ОСОБА_1 просить визнати за ним відповідно до Інвестиційного договору №5 від 02.03.2006р. майнові права на об`єкт інвестування складсько-торгівельне приміщення №С5-2, загальною площею 72 кв.м. згідно схеми, затвердженої наказом підприємства №47 від 16.08.2006р. та розташоване на території ДП «ТВК», та визнати його фактично переданим у власність ОСОБА_1 .

Відповідно до п.1.1. Статуту Державне Підприємство «ТВК» є державним унітарним підприємством, що діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності, та належить до сфери управління Фонду державного майна України.

Відповідно до п.1.2. Державне підприємство «ТВК» є правонаступником державного підприємства «Південь», створеного відповідно до наказу Міністерства оборони України від 15.07.1998 року №286 та перейменованого згідно з наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 12.10.2010 року №315.

Так, згідно до п.3.1. Метою діяльності Підприємства є одержання прибутку на основі здійснення виробничої, торгівельної, інвестиційної, маркетингової, агентської, посередницької діяльності, діяльності у сфері створення інфраструктури з метою розвитку підприємництва , в тому числі залучення інвестицій. Проведення будь-яких видів виробничо-коммерційної діяльності не заборонених чинними законодавством України.

Відповідно до п.3.3. Предметом діяльності підприємства є надання послуг з обслуговування власного складсько-торгового комплексу.

Так, згідно з відкритими даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань станом на дату укладання договору ОСОБА_1 мав статус фізичної особи-підприємця.

Так, Верховним Судом по справі №509/978/19 за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «ТВК» про захист прав споживача, визнання договору частково недійсним, усунення перешкод у користуванні предметом договору закрити, установлено, що метою укладення договору про надання послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення здійснення торгівельної діяльності з використанням вказаного приміщення, тобто оспорюваний договір позивач уклав з метою зайняття господарською діяльністю.

Зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав , передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт ( управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням (ч.1 ст.173 ГК України).

Враховуючи викладене, вважає, що провадження у справі підлягає закриттю, оскільки розгляд такої справи віднесено до юрисдикції господарських судів.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву відповідно до якої клопотання про закриття провадження підтримав, просив задовольнити.

Ознайомившись з клопотанням відповідача про закриття провадження, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає клопотання таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Одним із основних принципів цивільного судочинства є - принцип верховенства права (п.1 ч.3 ст. 2 ЦПК України). Верховенство права включає у себе, зокрема, право особи на справедливий суд, суд встановлений законом. Суд у своїй діяльності повинен дотримуватися певних норм, які регулюють його діяльність.

Пунктом першим частини першої статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За правилами, передбаченими ч.1 ст.19, ч.2 ст.377 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають в порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

В своїй позовній заяві позивач просить визнати за ОСОБА_1 відповідно до Інвестиційного договору №7 від 02.03.2004р. майнові права на об`єкт інвестування складсько-торгівельне приміщення №С5-4, загальною площею 72 кв.м. згідно схеми, затвердженої наказом підприємства №47 від 16.08.2006 р. та розташоване на території ДП «ТВК», та визнати його фактично переданим у власність ОСОБА_1 . Також, ОСОБА_1 просить визнати за ним відповідно до Інвестиційного договору №5 від 02.03.2006р. майнові права на об`єкт інвестування складсько-торгівельне приміщення №С5-2, загальною площею 72 кв.м. згідно схеми, затвердженої наказом підприємства №47 від 16.08.2006р. та розташоване на території ДП «ТВК», та визнати його фактично переданим у власність ОСОБА_1 .

З огляду на зміст позову ОСОБА_1 звернувся до суду з метою усунення йому перешкод у здійсненні торгівлі у спірному складсько-торговельному приміщенні, тобто у веденні ним господарської діяльності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

З буквального змісту норми п.1 ч.1 ст.20 ГПК України фактично випливає, що починаючи з 15.12.2017 року господарським судам підвідомчі будь-які спори, що виникають із господарських договорів (тобто таких, що укладені між юридичними особами у процесі здійснення ними господарської діяльності), а також спори щодо правочинів, які хоча й укладені між юридичною та фізичною особами, проте забезпечують виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст.128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статуту юридичної особи відповідно до ст. 58 цього кодексу.

Відповідно до ст.42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже, підприємець це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на зайняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний розсуд ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Так, згідно з відкритими даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань станом на дату укладання договору ОСОБА_1 мав статус фізичної особи-підприємця.

Оскільки ДП «ТВК» надало позивачеві складсько-торговельне приміщення для зайняття господарською діяльністю і, підписуючи договір про надання послуг з обслуговування цього приміщення, позивач мав статус фізичної особи-підприємця, а звертаючись до суду з цим позовом, мав на меті усунення перешкод у здійсненні торговлі (господарської діяльності), спір за цим позовом має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Зазначена позиція суду повністю узгоджується з правовим висновком висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 01.09.2021 року по справі № 509/978/19.

Керуючись п.1 ч.1 ст.255, ст.256 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «ТВК», про визнання майнових прав закрити.

Повідомити позивачу, що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції господарських судів.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 15 днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Є.С. Козирський