ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6044/22 Справа № 203/218/22 Суддя у 1-й інстанції - Єдеменко С.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська Залізниця» про визнання незаконним наказу та скасування наказу про відсторонення, поновлення на робочому місці та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який 28 січня 2022 року було уточнено, до акціонерного товариства «Українська Залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» (далі АТ Українська залізниця) про визнання незаконним наказу та скасування наказу про відсторонення, поновлення на робочому місці та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, мотивувавши його тим, що перебуває з відповідачем в трудових відносинах з 29 липня 2014 року. Останнім 09 грудня 2021 року було видано наказ № 507/ОС, яким його було відсторонено від виконання своїх службових обов`язків оглядача ремонтника вагонів 5 розряду без збереження заробітної плати у зв`язку із відсутністю в нього щеплень проти COVID-19.

Вважає, що такі дії відповідача є незаконними, порушують його конституційне право на працю, зважаючи на те, що стаття 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб не містить обов`язку профілактичного щеплення саме від COVID-2019, наказ МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 також не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти вищевказаної хвороби, професія позивача не міститься у відповідному переліку, такої підстави для відсторонення від посади, як відсутність щеплення, стаття 46 КЗпП України не передбачає, просив визнати незаконним та скасувати наказ №507/ОС від 09 грудня 2021 року про відсторонення від роботи, поновити його на роботі та стягнути з відповідача середню заробітну плату за вимушений прогул з 09 грудня 2021 року та по день фактичного поновлення.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 червня 2022 року позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач АТ «Українська Залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що ним, як роботодавцем, було дотримано процедуру відсторонення працівників, які не надали відповідних документів про щеплення або наявність протипоказань до щеплення, від роботи, а саме листом-ознайомленням №6, яким працівника було попереджено, що у разі нездійснення вакцинації або надання довідки про стан здоров`я, що унеможливлює її проведення, та попереджено, що ненадання відповідних документів є підставою для відсторонення працівника з 09 грудня 2021 року. Вказує, що оскільки позивачем відповідних документів надано не було останнього було відсторонено від роботи відповідним наказом. Зазначає, що позивача було відсторонено з моменту набрання наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 законної сили. Щеплення проти вірусної хвороби COVID-19 є обов`язковим. Заперечував проти розміру стягнутих на користь позивача витрат на правничу професійну допомогу, вказує, що витрачений адвокатом час на вивчення та правовий аналіз матеріалів 10 годин, а також консультації впродовж 2 годин, є явно завищеним. З договору про надання правничої допомоги не вбачається умови щодо порядку обчислення форми та ціни послуг, що надаються адвокатом.

Позивач ОСОБА_1 правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно з п. 2 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що даний спір виник з трудових правовідносин, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення та виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 29 липня 2014 року перебуває в трудових відносинах з відповідачем АТ Українська залізниця в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця».

3 10 грудня 2018 року позивач працює на посаді оглядача-ремонтника вагонів 5 розряду дільниці парків «Є», «Г» пункту технічного обслуговування вагонів Нижньодніпровськ-Вузол РФ Придніпровської залізниці структурний підрозділ «Експлуатаційне вагонне депо Нижньодніпровськ-Вузол» АТ «Українська залізниця» (а.с.14-15).

01 грудня 2021 року позивачу було запропоновано ознайомитись з необхідністю надання безпосередньому керівнику, не пізніше 08 грудня 2021 року, копію документів про підтвердження вакцинації від COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або копію довідки щодо наявності протипоказань проти вакцинації чи письмове пояснення про відмову від проведення вакцинації та попередження про відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати у разі не надання зазначених документів (а.с.55-56).

Від підпису з листом-ознайомлення №6 ОСОБА_1 відмовився, у зв`язку з чим 29 листопада 2021 року складено акт, яким засвідчено, що 29 листопада 2021 року о 8 годині 45 хвилин ОСОБА_1 , оглядачу-ремонтнику вагонів, надано на ознайомлення лист-ознайомлення №6, яким доведено зміст законодавчих та нормативних документів щодо обов`язковості щеплень проти COVID-19 та наслідки відмови або ухиляння від щеплень проти COVID-19. Зміст листа-ознайомлення зачитано в присутності ОСОБА_1 . Від підпису про ознайомлення з листом ОСОБА_1 відмовився (а.с.57).

Наказом №507/ОС «Про відсторонення від роботи» від 09 грудня 2021 року оглядача-ремонтника вагонів 5 розряду дільниці парків «Є», «Г» пункту технічного обслуговування вагонів Нижньодніпровськ-Вузол ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень, ПЦР тесту (а.с.13).

Наказом відповідача від 10 березня 2022 року №109/ОС «По особовому складу» ОСОБА_1 , оглядачу-ремонтнику вагонів 5 розряду пункту технічного обслуговування вагонів Нижньодніпровськ-Вузол дільниці парків «Є», «Г», відмінено дію наказу від 09 грудня 2021 року №507/ОС з 10 березня 2022 року та увільнено від роботи з 10 березня 2022 року на час проходження військової служби за призовом під час загальної мобілізації до Збройних Сил України, на час воєнного стану, особливого періоду до дня фактичної демобілізації зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку (а.с.84).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст.8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, між тим, такі втручання цілком припустимі, оскільки метою є досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань населення. Враховуючи, що АТ «Укрзалізниця» включена до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83, працівники підприємства підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Разом з тим, наказ МОЗ від 01 листопада 2021 року №2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» згідно до якого обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники АТ «Укрзалізниці» набирає чинності через один місяць з дня його офіційного опублікування, тобто 08 грудня 2021 року, в той час як ОСОБА_1 був повідомлений про необхідність надання документів на підтвердження вакцинації від COVID-19 або копії довідки щодо наявності протипоказань проти вакцинації 01 грудня 2021 року тобто до набрання чинності наказу МОЗ №2393 від 01 листопада 2021 року. Таким чином, судом встановлено порушення порядку відсторонення позивача від роботи, оскільки таке рішення було прийнято на підставі відмови позивача від вакцинації в період до набрання чинності нормативно-правовим актом, що встановлював обов`язковість такої вакцинації для нього.

Колегія суддів лише частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019).

Обмеження прав громадян, в тому числі на працю, можливе лише в умовах військового чи надзвичайного стану та мають встановлюватись виключно законами України. В даному випадку, обов`язкова вакцинація позивача з подальшим відстороненням її у разі відсутності щеплення лише тимчасово обмежило її право на працю з огляду на суспільний інтерес, оскільки трудовий договір з нею не розірвано.

ЄСПЛ в ухваленому рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» зазначає «Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я».

Таким чином, вимога держави про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим.

Як встановлено судом, підставою відсторонення ОСОБА_1 від роботи став наказ №507/ОС від 09 грудня 2021 року Про відсторонення від роботи ОСОБА_3 до дня фактичного щеплення проти COVІD-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVІD-19 (форма 028-1/о) (а.с.13).

Колегія суддів зауважує, що наказом відповідачу від 10 березня 2022 року №109/ОС «По особовому складу» Хорошенку Р.Д., оглядачу-ремонтнику вагонів 5 розряду пункту технічного обслуговування вагонів Нижньодніпровськ-Вузол дільниці парків «Є», «Г», відмінено дію наказу від 09 грудня 2021 року №507/ОС з 10 березня 2022 року та увільнено від роботи з 10 березня 2022 року на час проходження військової служби за призовом під час загальної мобілізації до Збройних Сил України, на час воєнного стану, особливого періоду до дня фактичної демобілізації зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку (а.с.84).

Отже, на час ухвалення судом першої інстанції відповідного рішення, оспорюваний позивачем ОСОБА_1 наказ про його відсторонення, який є предметом судового розгляду, був скасований самим роботодавцем, що діючим законодавством не заборонено, тобто добровільно відновив порушене право позивача. отже в суду першої інстанції були відсутні підстави для надання йому оцінки та задоволення позову позивача в цій частині, оскільки такий наказ на час ухвалення рішення суду взагалі не існував.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в частині визнання наказу заступника начальника станції структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Нижньодніпровськ Вузол» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» від 09 грудня 2021 року № 507/ОС про відсторонення від роботи ОСОБА_1 протиправним та його скасування, є таким, що підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового про відмову у задоволенні позову.

В той же час, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції в частині задоволення вимог позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 09 грудня 2021 року по день фактичного поновлення на робочому місці, з огляду на наступне.

За положеннями частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП).

Судом встановлено, що з дня відсторонення від роботи позивачу було призупинено виплату заробітної плати.

Приймаючи до уваги, що оспорюваний наказ про відсторонення від роботи №507-ОС від 09 грудня 2021 року було скасовано самим роботодавцем 10 березня 2022 року, отже з цього часу права позивача були поновлені, в той же час, враховуючи, що протягом періоду відсторонення, порушувалися права позивача на отримання заробітної плати, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період відсторонення, а саме за період з 09 грудня 2021 року по 09 березня 2022 року в розмірі 41 413,51 грн.

Відповідач заперечень щодо розрахунку судом першої інстанції середнього заробітку за період відсторонення не заявляв, власного розрахунку не надавав, на будь-які порушення судом першої інстанції не посилався, а тому колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для перевірки вказаної суми та наведення власного розрахунку, зважаючи на те, що відповідачем визначена судом сума не оспорюється.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період відсторонення, а саме за період з 09 грудня 2021 року по 09 березня 2022 року, в розмірі 41 413,51 грн. є обґрунтованим, а тому підстави для скасування рішення в цій частині відсутні.

Щодо доводів апелянта про неспівмірність витраченого адвокатом часу на виконання робіт складності справи, несправедливості покладення відповідних витрат на відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні (пункт 53 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частинною 2 ст.901 ЦК України встановлено, що положення цієї глави (глави 63 "Послуги. Загальні положення" підрозділу 1 розділу III Книги п`ятої цього Кодексу) можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 28 грудня 2020 року (справа № 640/18402/19) зазначив, що у разі встановлення розміру гонорару адвоката сторонами договору у фіксованому розмірі, він не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником позивача, а отже є визначеним та підлягає стягненню.??

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, представництво інтересів позивача ОСОБА_1 в рамках дійсної справи здійснювалося адвокатом Смуком М.І., що підтверджується ордером на надання правничої (правової) допомоги серії АЕ № 1112214 від 22 грудня 2021 року (а.с.19).

10 грудня 2021 року між адвокатом Смуком М.І. та Хорошенком Р.Д. було укладено договір про надання правової допомоги адвоката (а.с.23).

Пунктом 3 розділу 2 встановлено, розмір гонорару складає 9 000 грн. який підлягає оплаті адвокату протягом 15 днів з дати підписання цього договору.

Зміст правової допомоги, що надається за цим договором, визначений в розрахунку суми гонорару (пункт 4 розділу 2 договору).

Згідно попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат на професійну правничу допомогу вбачається, що на попередню консультацію щодо характеру спірних правовідносин було витрачено 2 години вартість послуги склала 1 000 грн., вивчення та правовий аналіз матеріалів справи, витрачено часу 10 годин, вартість послуг 2 000 грн., підготовка позовної заяви та документів до неї 12 годин, вартість 6 000 грн. (а.с.21-22,24).

31 грудня 2021 року позивачем на користь адвоката Смука М.І. було сплачено грошові кошти в розмірі 9 000 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 01121 від 31 грудня 2021 року (а.с.25).

Колегія суддів з огляду на аналіз вищевказаного законодавства вважає за необхідне ще раз наголосити, що розмір гонорару визначений у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу наданої адвокатом правової допомоги та витраченого ним часу, тобто являється визначеним та кінцевим, що спростовує доводи апелянта щодо надмірно витраченого часу адвокатом, зважаючи на рівність складності справи.

За змістом п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, втручання суду в договірні відносини між адвокатом та його клієнтом в частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 137 ЦПК можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому в статті 43 Конституції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 20 листопада 2020 року у справі №910/13071/19 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду.

Таким чином, зважаючи, що в матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги від 10 грудня 2021 року, якою визначено розмір гонорару адвоката, а також враховуючи наявні в матеріалах справи опис виконаних робіт та квитанція про оплату послуг адвоката, колегія суддів вважає правильним висновок суду про надання позивачем доказів фактичного отримання ним послуг з правничої допомоги та підстави для стягнення на його користь понесених ним витрат на правничу допомогу.

В той же час, зауважує, що згідно вимог ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з ухвалення нового про часткове задоволення позову, колегія суддів доходить висновку, що і судові витрати, понесені позивачем, підлягають задоволенню частково, в межах задоволених позовних вимог, а саме з відповідача АТ «Українська залізниця» на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи, а саме на правову допомогу в розмірі 4 500 грн. (позов задоволено на 50%), а також судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Крім того, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений апелянтом за подання дійсної скарги в розмірі 1 488,60 грн.

Керуючись ст.ст.374,376,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу та скасування наказу про відсторонення, поновлення на робочому місці та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року по 09 березня 2022 року в розмірі 41 413 (сорок одна тисяча чотириста тринадцять) грн.51 коп. з відрахуванням необхідних податків і зборів.

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська Залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати, понесені на правову допомогу в розмірі 4 500 грн., а також судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір в розмірі 1 488,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2022 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.