Справа № 306/2181/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 травня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Готри Т.Ю.,

з участю секретаря Кекерчень М.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 та апеляційну скаргу адвоката Новікової Інни Станіславівни в інтересах ОСОБА_4 на рішення Свалявського районного суду від 18 червня 2021 року (у складі судді Ганчак Л.Ф.) за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення плати за проживання, стягнення моральної шкоди та виселення і зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом у жовтні 2018 р.

Просив:

-стягнути з ОСОБА_4 на свою користь плату за проживання у період із жовтня 2007 р. до моменту звернення до суду з цим позовом у розмірі 369 600 грн. і моральну шкоду в розмірі 300 000 грн.;

-виселити ОСОБА_4 з його квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позовних вимог указав, що він є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 проживає у цій квартирі з жовтня 2007 р., плату за проживання не сплачує, а така складає 100 доларів США щомісячно за 11 років (132 місяці) проживання, всього 13 200 доларів США.

Факт проживання ОСОБА_4 підтверджується ОСОБА_5 договором 53910 про надання населенню послуг із газопостачання від 21.11.2008 р. і Інвентаризаційною карткою споживача.

Завдана ОСОБА_4 моральна шкода внаслідок порушення прав позивача полягає у душевних стражданнях у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та членів його родини, приниженні честі, гідності та ділової репутації його та його доньки ОСОБА_6 , унаслідок чого позивач тяжко захворів.

ОСОБА_4 в січні 2019 р. звернулася до суду із зустрічним позовом (т.1 а.с.47-48).

Після збільшення позовних вимог у червні 2021 р. (т.1 а.с.228-229) просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь грошові кошти в розмірі 186 510,96 грн. у відшкодування здійснених витрат на майно.

На обґрунтування позовних вимог указала, що в жовтні 2008 р. між нею і ОСОБА_6 (донька позивача за первісним позовом) була усна домовленість про укладення договору купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 передала ОСОБА_6 5000 доларів США в якості частини вартості квартири. Факт передачі цих коштів підтверджується розпискою. У свою чергу ОСОБА_6 передала їй ключі від квартири, дозволила там проживати та робити в ній ремонт.

Із того часу, непридатна для проживання квартира було відремонтована та оснащена коштом ОСОБА_4 на загальну суму 139 182,38 грн.

Оскільки позивачем за первісним позовом заявлено вимогу про її виселення, то ОСОБА_4 вважає необхідним звернутися із вимогою про відшкодування витрат на утримання майна та його поліпшення.

Ухвалою Свалявського районного суду від 03 січня 2019 р. (т.1 а.с.64) зустрічний позов ОСОБА_4 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_3 .

Рішенням Свалявського районного суду від 18 червня 2021 р. позов ОСОБА_3 задоволено частково. Виселено ОСОБА_4 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 704,80 грн. судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

ОСОБА_3 просить скасувати це рішення у частині вимог, у задоволенні яких було відмовлено та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи скарги зводяться до того, що суд першої інстанції неправомірно відмовив позивачу за первісним позовом у задоволенні позовних вимог про стягнення втрат за проживання у його квартирі та у стягненні моральної шкоди. Позивачем належними та допустимим доказами доведено суми, які підлягають стягненню із відповідача на його користь. Зустрічний позов поданий із пропуском строків позовної давності, бо з серпня 2009 р. починається перебіг строку давності.

ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішенням, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені та доречні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, встановивши факт покращення умов проживання у спірній квартирі, дійшов помилкового висновку про відсутність у ОСОБА_4 права вимагати відшкодування понесених нею витрат на поліпшення майна.

Письмових відзивів на апеляційні скарги до суду не надходило.

Рішення суду в частині виселення ОСОБА_4 із квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , сторонами не оскаржується, а тому не оцінюється і не переглядається.

Апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, із таких мотивів.

Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 не була уповноважена укладати будь-які договори щодо оренди чи відчуження квартири позивача за первісним позовом. Таким чином, у зв`язку з тим, що між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 договір найму квартири за адресою: АДРЕСА_1 , не укладався, не підлягають стягнення кошти за найм квартири. Моральна шкода, завдана ОСОБА_3 не доведена, оскільки судова тяганина з приводу коштів за квартиру була між донькою первісного позивача ОСОБА_6 і ОСОБА_4 . Через те, що правових підстав проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі немає, остання підлягає виселенню.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд виходив із того, що ОСОБА_4 покращила умови проживання, що підтверджується висновком експерта (т.1 а.с.179-202). Разом із тим, проживаючи в квартирі без правових підстав, ОСОБА_4 , проводячи ремонтні роботи з власної ініціативи, не узгодивши це із власником квартири, мала ризик не відшкодування у майбутньому понесених витрат.

При цьому суд установив, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2 . (а.с.3). ОСОБА_3 виїхав за межі України 25.04.2014 р. (а.с.84). ОСОБА_4 за домовленістю із донькою ОСОБА_3 - ОСОБА_6 (за поясненнями сторін), вселилася у жовтні 2007 р. у квартиру позивача за попередньою домовленістю про майбутню купівлю ОСОБА_4 цієї квартири. ОСОБА_6 не була уповноважена укладати будь-які договори щодо оренди чи відчуження квартири позивача за первісним позовом.

Як позивач за первісним позовом, так і позивач за зустрічним позовом на обґрунтування своїх позовних вимог посилаються на положення ст.ст. 1212, 1213, 1214 ЦК України.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19).

Відсутність правової підстави це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Відтак, до спірних правовідносин, які виникли між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , не підлягають застосуванню положення Глави 83 ЦК України, оскільки, як позивач за первісним позовом, так і позивач за зустрічним позовом посилаються на те, що правою підставою для проживання і користування ОСОБА_4 квартирою, яка належить ОСОБА_3 була усна домовленість між ОСОБА_4 та донькою ОСОБА_3 про укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, відповідно до усних домовленостей ОСОБА_4 передала ОСОБА_6 5000 доларів у якості вартості частини спірної квартири, і остання передала ОСОБА_4 ключі від неї, дозволила там проживати і проводити ремонт.

Із матеріалів справи вбачається, що фактично між сторонами виникли правовідносини, врегульовані Главою 59 ЦК України, а саме найм (оренда житла).

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з частинами першою та другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 626, частини першої статті 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Згідно з частинами першою та третьою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Договір найму житла укладається у письмовій формі (частина перша статті 811 ЦК України).

Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому (частини перша та друга статті 812 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло.

За змістом частин першої-третьої статті 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата, визначена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.

Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму (частина друга статті 762 ЦК України).

Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

За статтею 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років (частина перша статті 821 ЦК України).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд зауважує, що реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Верховний Суд оцінює доводи касаційної скарги в контексті, чи на рівних засадах заслуховувалися судом аргументи обох сторін та надавалася їм можливість надати докази суду, а також брати участь у справі.

ОСОБА_3 у апеляційній скарзі посилається на те, що ним належними та допустимим доказами доведено суми, які підлягають стягненню із відповідача на його користь.

Проте, такі твердження не відповідають дійсності. Те, що ОСОБА_4 проживала у квартирі ОСОБА_3 , не заперечується сторонами, в тому числі, ОСОБА_4 , однак вона там проживала із дозволу доньки ОСОБА_3 , у зв`язку з наміром ОСОБА_4 придбати спірну квартиру, отже ОСОБА_3 немає правових підстав для звернення до суду з позовом до ОСОБА_4 з вимогою стягнення із неї плати за користування його житлом, оскільки ним не доведено наявність жодних підстав для цього. Так само ОСОБА_3 не доведено спричинення йому зі сторони ОСОБА_4 моральної шкоди за період проживання у його квартирі.

Довід апеляційної скарги про те, що зустрічний позов поданий із пропуском строків позовної давності, не потребує правового аналізу, оскільки в його задоволенні відмовлено по суті, а не через сплив пропуску строку, і колегія суддів погоджується із таким висновком.

Довід апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що суд першої інстанції, встановивши факт покращення умов проживання у спірній квартирі дійшов помилкового висновку про відсутність у ОСОБА_4 права вимагати відшкодування понесених нею витрат на поліпшення майна, не заслуговує на увагу в зв`язку з наступним.

Так, у матеріалах справи присутній висновок оціночно-будівельної експертизи № 0020/2022 від 30.04.2021 р., відповідно до якого вартість поліпшення, проведеного в квартирі АДРЕСА_2 з 2008 р. по теперішній час, складає 186 510,96 грн. (т.1 а.с.198), однак чи була дійсна потреба в поліпшенні цього житла, не відомо. Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_4 вказує, що їй було відомо, що квартира, яку вона усно домовилася придбати, не належить продавцю, а належить її батькові, перебуває під численними обтяженнями, в тому числі, є предметом іпотеки.

Проводячи поліпшення такої квартири ОСОБА_4 , взяла всі ризики неповернення своїх коштів на себе. Із матеріалів справи не прослідковується жодних правових підстав для стягнення таких коштів із ОСОБА_3 , із яким у ОСОБА_4 не було жодних домовленостей щодо проживання у його квартирі та поліпшення умов проживання у ній.

Висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційних скарг не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволені обидвох позовів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційні скарги представників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 та апеляційну скаргу адвоката Новікової Інни Станіславівни в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення. 2.Рішення Свалявського районного суду від 18 червня 2021 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 12.05.2022 р.

Судді: