Справа № 454/2990/20 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/811/1140/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 11 березня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що він проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га кадастровий номер земельної ділянки :19:009:0002, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), до якої примикає земельна ділянка площею 0,7966 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер земельної ділянки :19:009:0019, що також знаходиться в його власності. Стверджує, що по сусідству з ним, у житловому будинку АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_3 , який на початку 2020 року, порушивши межі належної йому земельної ділянки, перемістив на декілька метрів свою загорожу в сторону його земельної ділянки, внаслідок чого самовільно захопив частину двох земельних ділянок, що за його підрахунками становить 0,02 га. Вказує, що власник земельної ділянки можу вимагати усунення будь яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодуванням завданих збитків, а захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. З наведених підстав просить усунути перешкоди у користуванні належними йому земельними ділянками, розташованими в присілку Заболотня будинок АДРЕСА_1 , площею 0,2500 га кадастровий номер земельної ділянки :19:009:0002, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та площею 0,7966 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер земельної ділянки :19:009:0019 зобов`язавши ОСОБА_3 відновити межу шляхом перенесення огорожі по всій довжині земельної ділянки.

Заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 11 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_1 земельними ділянками розташованими за адресою АДРЕСА_1 площею 0,2500 га кадастровий номер земельної ділянки :19:009:0002, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 0,7966 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер земельної ділянки :19:009:0019 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 відновити межу шляхом перенесення огорожі по всій її довжині.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80коп.

Заочне рішення суду оскаржив ОСОБА_3 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт заперечує чинення позивачу перешкод в користуванні земельними ділянками, оскільки його будинковолодіння та будинковолодіння позивача розділено загорожею, яка встановлена ще у 2005 році за згодою сусідів, і з того часу загорожу в сторону земельної ділянки ОСОБА_1 він не переміщував. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні висновки спеціалізованих організацій, які б підтверджували переміщення ним загорожі, зміну межі між їхніми будинковолодіннями, належних та допустимих доказів на підтвердження чинення ним перешкоди позивачу у користуванні земельними ділянками, а тому, на його думку, позовні вимоги є безпідставними. Вказує, що в оскаржуваному рішення суду не зазначено, на яку відстань його зобов`язано перемістити загорожу по всій довжині земельної ділянки, а тому фактично рішення суду не може бути виконане. З наведених підстав просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 щодо доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га кадастровий номер земельної ділянки :19:009:0002, цільове призначення для будівництва, а відтак відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи є ефективним обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу користування належними їм суміжними земельними ділянками, так як позивач вважає, що площа належних йому земельних ділянок зменшилася за рахунок того, що відповідач перемістив на декілька метрів свою загорожу в сторону вглибину належних йому земельних ділянок, внаслідок чого самовільно захопив частину двох земельних ділянок, що за його підрахунками становить 0,02 га, що порушує право позивача на користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який знаходиться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,2500 га, кадастровий номер земельної ділянки :19:009:0002, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) .

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 також є власником земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,7966 га, кадастровий номер земельної ділянки :19:009:0019, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. .

Із кадастрового плану земельної ділянки :19:009:0002, власником якої є ОСОБА_1 , вбачається, що від точки В до точки А земельна ділянка межує із земельною ділянкою, користувачем якої є ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно з п.г ч.1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною 3 ст.152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7 визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Сторонами у справах позовного провадження є позивач - особа, яка вважає, що її цивільне право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких), може бути примушена до вчинення відповідних дій з метою поновлення прав позивача тощо. Правомірній вимозі відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.

Виходячи з підстав і предмету позову, предметом доказування є передусім факти, які повинні підтверджувати доводи позивача про те, що конкретні винні дії, вчинені відповідачем у певний час у відповідному місці та за відповідних обставин потягли порушення її права власності на нерухоме майно (право користування майном), перешкоджають їй у вчиненні конкретних дій щодо майна, зокрема, порушують межі її земельної ділянки, як це вбачається з правової позиції позивача. При цьому, позивачем мають бути зазначені конкретні дії відповідача, має бути встановлено, чи порушують такі конкретні дії права позивача, має бути встановлено, чи є дії відповідача винними, а питання про його відповідальність має вирішуватися з урахуванням встановленого.

Однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ч. 3 ст. 158 ЗК України, органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

На підставі ч.1 та ч.2 ст. 107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.

Як вбачається з листа Сілецької сільської ради Сокальського району Львівської області №258/02-21від 15.06.2020 року ОСОБА_1 рекомендовано звернутися в ліцензовану землевпорядну організацію для проведення робіт щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Звернення до суду з позовом, ОСОБА_1 мотивує тим, що відповідач ОСОБА_3 , порушує його право користування земельною ділянкою, оскільки відповідач перемістив на декілька метрів свою загорожу в сторону його земельної ділянки, в наслідок чого самовільно захопив частину обох його земельних ділянок, що за його підрахунками становить 0,02 га, у зв`язку з чим слід зобов`язати відповідача відновити межу шляхом перенесення огорожі по всій її довжині.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки, які позивач суду не надав.

Відтак, відмовляючи в задоволення позовних вимог колегія суддів виходить з того, що позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач самовільно встановив чи змістив загорожу саме на земельних ділянках, належних позивачу, захопивши частину земельних ділянок відповідача, такі дані відсутні у наданих позивачем суду доказах на обґрунтування позовних вимог, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач встановив огорожу саме на частині належної йому земельної ділянки, не довів належними та допустимими доказами факту протиправності його дій по встановленню загорожі, що саме відповідач порушив право позивача на користування землею, що відповідач змістив при встановленні загорожі межу земельної ділянки, самовільно захопивши частину належної йому земельної ділянки.

Рішення суду першої інстанції взагалі не мотивоване, у ньому не зазначено, з яких міркувань виходив суд, які докази на підтвердження порушення прав позивача були враховані судом при задоволенні позову ОСОБА_1 .

Задовольнивши позов, суд першої інстанції не вказав, з яких підстав дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, ухваливши рішення про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками та відновити межу шляхом перенесення загорожі по всій її довжині, суд не зазначив, на яку конкретно відстань слід перенести загорожу.

Колегія суддів вважає, що позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження переміщення відповідачем загорожі, зміщення межі між належними їм земельними ділянками, матеріали справи не містять висновків експерта на підтвердження чи відсутності самовільного захоплення відповідачем частини земельних ділянок позивача, площу такого самовільного захоплення, конкретного місця самовільного захоплення частини земельних ділянок.

Слід зазначити, що з клопотанням про приречення судової земельної експертизи, позивач до суду не звертався, а також не надав такого висновку, зробленого експертною установою на його замовлення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 є підставними, а відтак подана ним апеляційна скарга підлягає до задоволення, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права .

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 11 березня 2021 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 05.09.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк