Номер провадження 2/336/3067/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2022 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Карабак Л.Г., при секретарі Тимошенко Н.В., у м.Запоріжжя, розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення особи без надання іншого жилого приміщення,

ВСТАНОВИВ:

23.11.2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення особи без надання іншого жилого приміщення.

Позов був ним направлений до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя 23.09.2021 року.

Ухвалою від 23.09.2021 року Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя було відкрите провадження у справі.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 08.02.2022 року матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення особи без надання іншого жилого приміщення, були скеровані до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя за підсудністю.

Справа надійшла у провадження Шевченківського районного суду м.Запоріжжя 10.06.2022 року.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2022 року було визначено склад суду і справу було передано судді Карабак Л.Г.

Ухвалою від 15.06.2022 року провадження у справі було відкрите та призначено розгляд справи у спрощеному провадженні з викликом сторін.

Позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження Ѕ частиною належного йому житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності шляхом виселення ОСОБА_2 з Ѕ частини житлового будинку без надання іншого житлового приміщення.

Свій позов ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що від є власником Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Син позивача ОСОБА_3 29.08.2012 року уклав шлюб з ОСОБА_2 , у шлюбі народилися двоє дітей, шлюб було розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 24.06.2021 року.

Із згоди позивача у належній йому Ѕ частині житлового будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані син позивача - ОСОБА_3 та його діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після розірвання шлюбу, відповідачка чинить позивачеві перешкоди у користування та розпорядження власністю не виселяється з будинку на його вимогу.

Фактично без згоди позивача відповідачки зайняла належну йому частину будинку, змінила замки, добровільно виселитися із будинку відмовляється. Згоди на її вселення він не давав.

В судовому засідання позивач та його представник - адвокат Травянко І.В. наполягали на задоволенні позову та просив його задовольнити.

Відповідачка та її представник - адвокат Кошліченко Н.В. проти задоволення позову заперечували, пояснили, що ОСОБА_2 вселилася в будинок з дозволу власника, мешкала у ньому понад 10 років, здійснювала перебудови, ремонти, сплачувала комунальні послуги, чим набула право на проживання у будинку. Наразі вона мешкає тимчасово у своєї матері, проте інтересу до будинку не втратила, вважає, що має право на проживання. Вказує на те, що позивач забезпечений іншим житлом, ніколи не проживав у спірному будинку.

Суд, вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , є власником 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 , вона належить позивачу на праві приватної власності, яке зареєстровано ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» реєстраційний номер об`єкта 19/4612, інвентаризаційна справа №9533/72237 (а.с. 19).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Суд розв`язуючи спір між сторонами виходить саме з правового змісту цієї норми права, судовий захист права власності у цьому конкретному випадку є пріоритетним. А майно на праві власності належить позивачеві.

Конституційний принцип права на житло відповідачки після розірвання шлюбу, має бути забезпечене наявністю двох умов, дозволу власника на проживання та статусу члена його родини.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Відтак, за умови неможливості позасудового врегулювання спору позивач вправі звернутися за судовим захистом.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири).

Матеріалами справи встановлено, що відповідачка не є членом сім`ї власника об`єкту нерухомості. ОСОБА_2 не була пов`язана з власником спільним побутом, не мала обопільних права та обов`язків, які характеризують родину, оскільки сторони пояснили, що позивач ніколи не проживав у спірному будинку, лише дав згоду на проживання там свого сина та його дітей у різний період часу. Крім того, між ними існують неприязні стосунки, конфлікт був очевидним і з поведінки сторін у судовому засіданні.

У правовому висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, зазначено, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

У частині третій статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлено, що відповідачка не є членом сім`ї позивача, матеріали справи не містять доказів щодо цього.

Також матеріали справи не містять доказів, що позивач, будь-яким чином висловив свою згоду на проживання відповідачки у будинку.

Водночас не встановлено інших законних підстав вселення відповідачки у спірний будинок, не встановлено наявності права відповідачки на проживання у будинку, та права на виселення із наданням іншого жилого приміщення.

Встановлено, що відповідачка має реєстрацію постійного місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , згідно витягу з реєстру територіальної громади м.Запоріжжя (а.с.23).

Відповідачка стверджує, що власниця квартири де вона зареєстрована її мати, також вимагає її виселення та зняття з реєстрації, оскільки хоче продати квартиру, не впливає на висновок суду, оскільки це не підтверджено матеріалами справи. Відповідачка пояснила, що вона тимчасово переїхала до матері, оскільки у безпосередній близькості є бомбосховище, діти навчаються у навчальному закладі біля спірного будинку, вона не має власного житла, проте ці обставини не дають їй права проживання у спірному будинку без дозволу власника.

Таким чином, судом не встановлено, що відповідачка вселились до будинку на тих підставах, які унормовані та є законними, відтак проживаючи у ньому вона створює перешкоди у користуванні власністю, чим порушує право позивача на користування власністю і вказане порушене право власника підлягає захисту, а відтак, вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів є законними і обґрунтованими.

На підставі всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про усунення позивачу перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідачки підлягають задоволенню, оскільки вона поселилася у спірному будинку без правових підстав.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 355, 358, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 258, 263, 264, 265, 280-284, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

позов задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження Ѕ частиною належного йому житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності шляхом виселення ОСОБА_2 з Ѕ частини житлового будинку без надання іншого житлового приміщення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його складання.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 30.09.2022 року.

Суддя Л.Г. Карабак