КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5943/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Гринчак О.І. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» про стягнення заборгованості із додаткової заробітної плати,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В серпні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просила стягнути з відповідача на свою користь суму додаткової заробітної плати згідно ст. 117 КЗпП України за період з 26 вересня 2008 року по 25 червня 2021 року в розмірі 312867,42 грн.

Заявлені вимоги мотивував тим, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 18 березня 2008 року затверджено реєстр вимог кредиторів відповідача, серед яких зокрема затверджено конкурсну кредиторську вимогу ОСОБА_1 в розмірі 8506,56 грн.

25 вересня 2008 року ОСОБА_1 був звільнений зі штату ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір». 02 липня 2019 року Пенсійний фонд України видав позивачеві довідку, у якій взагалі відсутня інформація, що позивач працював у штаті відповідача. 15 липня 2019 року ОСОБА_1 отримав відомості з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, в яких зазначено, що у третьому кварталі 2008 року він отримав від відповідача заробітну плату в розмірах 1746,68 грн. та 4497,70 грн.

18 липня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про надання помісячного розрахунку заборгованості роботодавця перед працівником, що станом на 18 березня 2008 року становила сукупно 8506,56 грн., виплату вказаної суми та надання інформації про розміри заробітної плати працівника у останні два місяці, що передували звільненню, тобто в липні та серпні 2008 року.

14 листопада 2019 року Деснянським районним судом м. Києва ухвалено рішення про стягнення з відповідача суми заборгованості по заробітній платі в розмірі 19058,59 грн. та компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в розмірі 48599,40 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року скасовано дане рішення та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково, стягнувши заборгованість із заробітної плати в розмірі 7324,92 грн. та компенсацію за несвоєчасну виплату зарплати в розмірі 18882,04 грн., при цьому заборгованість за період до 1 кварталу 2008 року не могла бути стягнута в межах цього провадження, оскільки згідно ухвали Господарського суду м. Києва від 18 березня 2008 року вона вже включена до заборгованості підприємства перед працівниками в межах розгляду справи про банкрутство на суму 8506,56 грн.

24 червня 2021 року на банківський рахунок позивача надійшли грошові кошти від відповідача в розмірі 18882 грн. і 1422,49 грн., а 25 червня 2021 року додатково 14778,63 грн.

Протягом усього часу при наявності у відповідача заборгованості по заробітній платі перед позивачем відповідач мав активи (нерухомість та недобудоване нерухоме майно), за допомогою яких він повинен був у повному обсязі розрахуватися з позивачем. В зв`язку з вищевикладеним, ОСОБА_1 бажає скористатися своїм правом, передбаченим ст. 117 КЗпП України, та стягнути з відповідача суму середнього заробітку за період з 26 вересня 2008 року по 25 червня 2021 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року позов задоволено, стягнуто з ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» на користь ОСОБА_1 312867,42 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суму сплаченого судового збору 3128,67 грн.

Відповідач ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» в особі арбітражного керуючого Куделі М.О., не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що висновок суду першої інстанції про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, не відповідає ст. 117 КЗпП України та суперечить правовому висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 30 січня 2019 року в справі № 910/4518/16.

Вказував, що в резолютивній частині оскаржуваного рішення судом зазначено, що задовольняється позов про стягнення заборгованості із додаткової заробітної плати, однак при цьому стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що відповідно до Закону України «Про оплату праці», ст. 117 КЗпП України не входить до структури заробітної плати.

Наголошував, що судом неправильно застосовано вимоги ст. 233 КЗпП України, не враховано вимоги ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Згідно матеріалів справи позивача було звільнено 25 вересня 2008 року, а за змістом ч. 1 ст. 233 КЗпП України вбачається встановлення законодавцем обмежень щодо строків звернення працівника до суду за захистом своїх трудових прав - у тримісячний строк з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Отже, в силу імперативних приписів закону при зверненні до суду з вимогами до боржника-роботодавця про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку необхідно враховувати визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк на звернення до місцевого суду за захистом його трудових прав, оскільки приписи ч. 2 ст. 233 КЗпП України, що не обмежує працівника у строках на звернення до суду з вимогами про стягнення з роботодавця належної працівнику заробітної плати, до спірних правовідносин не застосовуються, так як розрахований позивачем середній заробіток не відноситься до структури заробітної плати, а є відповідальністю роботодавця за затримку у розрахунку з працівником у день припинення між ними трудових правовідносин; аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 12 березня 2019 року в справі № 910/6968/16, від 12 березня 2019 року в справі № 904/550/18, від 18 червня 2019 року в справі № 808/307/17. В порушення ч. 4 ст. 263, ч. 4 ст. 265 ЦПК України рішення не містить мотивів незастосування норм права, на які посилався відповідач, та мотиви неврахування наведених ним висновків Верховного Суду.

Крім того, станом на сьогодні у відповідача відсутня заборгованість із заробітної плати перед ОСОБА_1 . На виконання плану санації ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» за рахунок коштів, залучених від інвесторів, було повністю сплачено заборгованість із заробітної плати перед позивачем. Заявлена сума заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 312867,42 грн. більше ніж в 19 разів перевищує заборгованість, яка існувала перед позивачем (16 тисяч грн.), що свідчить про порушення принципу пропорційності та балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Вказував, що розгляд справи судом першої інстанції відбувся за відсутності позивача та за участі особи, яка надавала недостовірну інформацію щодо статусу у неї адвоката та наявності повноважень на представництво ОСОБА_1 . Оскільки позивач жодного разу в судові засідання не з`явився, позов підлягав залишенню без розгляду.

Наводив допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, оскільки в рішенні зазначено, що представник відповідача до суду не з`явився, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявляв, однак це спростовується матеріалами справи.

Наголошував, що до призначення в установленому порядку керівника боржника керуючий санацією, арбітражний керуючий Куделя М.О. продовжує виконувати свої повноваження, відтак висновки, зазначені в рішенні суду, про припинення повноважень ОСОБА_2 , не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам законодавства.

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 в електронній формі надійшов відзив на апеляційну скаргу, з клопотанням про продовження строку для подання відзиву в зв`язку з введенням воєнного стану, в якому позивач просив закрити провадження в зв`язку з тим, що апеляційна скарга підписана від імені відповідача особою, яка не мала права її підписувати, в іншому випадку постановити ухвалу, якою відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін, оскільки апеляційна скарга є необґрунтованою, а оскаржуване рішення - законним, обґрунтованим та справедливим.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вище вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач перебував у трудових правовідносинах із відповідачем, розрахунок станом на день звільнення проведено не було, відтак середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як встановлено судом, що ОСОБА_1 перебував в трудових правовідносинах з відповідачем і був звільнений з посади з 25 вересня 2008 року на підставі наказу № 15-к від 24 вересня 2008 року в зв`язку зі скороченням штату, п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 13 т. 1).

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 18 березня 2008 року в справі № 23/448-б за заявою Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі до ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» про визнання банкрутом визнано кредитором відповідача, в тому числі, працівника товариства - позивача ОСОБА_1 на суму 8506,56 грн. (а. с. 10 - 11 т. 1).

На а. с. 17 - 18 т. 1 знаходяться відомості з державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 15 липня 2019 року, в якій відображено суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 за період з 1 кварталу 1998 року по 4 квартал 2008 року, згідно яких позивачем отримано від відповідача заробітну плату в 3 кварталі 2008 року в розмірі 1746,68 грн. та 4497,70 грн.

18 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» з заявою про надання помісячного розрахунку заборгованості роботодавця перед працівником, що станом на 18 березня 2008 року становила сукупно 8506,56 грн., що підтверджується ухвалою Господарського суду м. Києва від 18 березня 2008 року, та виплату вказаної суми негайно та надання інформації про розміри заробітної плати працівника у два останні місяці, що передували його звільненню (а. с. 19 - 21 т. 1).

20 серпня 2019 року арбітражним керуючим Куделею М.О. надано відповідь на заяву ОСОБА_1 , згідно якої вимоги ухвали господарського суду щодо передачі арбітражному керуючому документації боржника керівником ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» Сербіненком Г.М. не виконані, в зв`язку з чим надати інформацію про те, за які календарні місяці виникла заборгованість у розмірі 8506,56 грн. не вбачається можливим; оскільки боржник ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» знаходиться в процедурі санації, погашення вимог його кредиторів буде здійснюватися в порядку, строки та в черговості, визначеній Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (а. с. 22 - 23 т. 1).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2019 року в справі № 754/11534/19 за позовом ОСОБА_1 до ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» про стягнення суми заборгованості заробітної плати, компенсації грошових коштів позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 19058,59 грн., компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату в розмірі 48599,40 грн., всього в сумі 67657,99 грн. (а. с. 24 - 26 т. 1).

Постановою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року апеляційну скаргу ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» задоволено частково, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2019 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 7324,92 грн., компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату в розмірі 18882,04 грн., а всього 26206,96 грн. (а. с. 27 - 29 т. 1). Апеляційний суд виходив із того, що розмір заборгованості ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» перед ОСОБА_1 щодо виплати заробітної плати до березня 1 кварталу 2008 року вже є предметом судового розгляду у справі № 23/448-б про банкрутство відповідача, тому в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати до березня 2008 року слід відмовити.

24 червня 2021 року на рахунок ОСОБА_1 зараховано грошові кошти від ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» в розмірі 18882 грн. та 1422,49 грн., а 25 червня 2021 року зараховано 14778,63 грн. (а. с. 30 т. 1).

Судом також встановлено, що на а. с. 33 т. 1 знаходиться копія листа Київського міського БТІ на запит Головного управління юстиції від 27 червня 2007 року, яким повідомлено про реєстрацію за назвою АТ «НДМО «Діалір» на праві власності нерухомого майна, а саме нежилого приміщення пл. 39,2 кв.м. по АДРЕСА_1 , та три квартири за цією ж адресою.

На а. с. 34 т. 1 знаходиться копія ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 22 травня 2014 року в справі № 754/14108/13-ц, якою визнано мирову угоду по даній цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір», третя особа Головне управління юстиції у м. Києві про визнання договору купівлі-продажу нежилого приміщення дійсним, визнання права власності та зняття арешту з нежилого приміщення.

На а. с. 36 т. 1 знаходиться пропозиція ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» на ім`я Київської обласної державної адміністрації від 30 листопада 2017 року щодо виділення фінансування на добудову клінічної лікарні; повідомлено, що у власності ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» перебуває недобудоване нерухоме майно: будівлі та споруди Республіканської клінічної лікарні на 1000 ліжок з консультативною поліклінікою на 1200 відвідувань, розташоване у АДРЕСА_2 .

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 03 грудня 2014 року в справі № 23/448-б введено процедуру санації ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» (а. с. 37 - 40 т. 1).

На а. с. 64 - 67 т. 1 знаходиться копія вироку Деснянського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року в справі № 754/11278/14-к відносно ОСОБА_4 , працюючого головою правління ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» про обвинувачення за ч. 1 ст. 175 КК України, яким ОСОБА_4 визнано винним та призначено покарання у вигляді штрафу, оскільки він, являючись керівником підприємства, безпідставно умисно не виплатив заробітну плату громадянам більш як за один місяць.

На а. с. 203 - 207 т. 1 знаходиться копія ухвали Господарського суду м. Києва від 18 листопада 2021 року в справі № 23/448-б, якою затверджено звіт керуючого санацією ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір», припинено процедуру санації в зв`язку з виконанням плану санації і відновленням платоспроможності боржника, припинено повноваження арбітражного керуючого ОСОБА_2 як керуючого санацією ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір».

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що позивач був звільнений з посади 25 вересня 2008 року, однак остаточний розрахунок з ним проведено лише 25 червня 2021 року, відтак правильними є висновки суду першої інстанції, що відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахункупри звільненні в розмірі 312867,42 грн. підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

Апеляційний суд враховує, що апеляційна скарга не містить доводів щодо арифметичної правильності нарахування розміру середнього заробітку, призначеного судом.

Визначений судом першої інстанції розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належної при звільненні позивача виплати заробітної плати відповідає обставинам цієї справи та критеріям оцінки розумності, справедливості та пропорційності, сформульованим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Апеляційний суд приймає до уваги, що відповідач тривалий час умисно ухилявся від виплати позивачеві боргу по заробітній платі, маючи об`єктивну можливість здійснити таку виплату, що підтверджується наявним в матеріалах справи вироком Деснянського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року в справі № 754/11278/14-к відносно ОСОБА_4 , працюючого головою правління ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» про обвинувачення за ч. 1 ст. 175 КК України, яким ОСОБА_4 визнано винним та призначено покарання у вигляді штрафу, оскільки він, являючись керівником підприємства, безпідставно умисно не виплатив заробітну плату громадянам більш як за один місяць.

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що заявлена позивачем сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 312867,42 грн. більше ніж в 19 разів перевищує заборгованість, яка існувала у відповідача перед позивачем, в розмірі 16000 грн., що, на думку відповідача, свідчить про порушення принципу пропорційності та балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Підстав для зменшення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належної при звільненні позивача виплати заробітної плати, зважаючи на тривалість такої затримки та вину роботодавця в цьому, апеляційний суд не вбачає.

Апеляційний суд відхиляє як такі, що заявлені з формальних підстав і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про задоволення позову, доводи апеляційної скарги, що висновки суду першої інстанції щодо компенсаційної природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є помилковими, оскільки не відповідають правовим висновкам постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 910/4518/16, а насправді середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні вважається спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що Деснянський районний суд м. Києва задовольнив позов про стягнення заборгованості з додаткової заробітної плати, стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який відповідно до Закону України «Про оплату праці», ст. 117 КЗпП України не входить до структури заробітної плати, суд враховує наступне.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Деталі пояснила Велика Палата Верховного Суду у справі № 904/5726/19. Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_5 зокрема, обґрунтовував свої вимоги тим, що з ним не було проведено остаточний розрахунок при звільненні, однак помилково вважав грошові кошти, які просив стягнути з відповідача на підставі ст. 117 КЗпП України, додатковою заробітною платою.

Обґрунтовано керуючись принципом jura novit curia, суд першої інстанції визначився із спірними правовідносинами і стягнув з відповідача на користь позивача саме ті суми, які підлягали до стягнення відповідно до ст. 117 КЗпП України, а саме середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційного скарги щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку, оскільки позов подано через 13 років після звільнення, із посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16, з огляду на наступне.

Дійсно, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 дійшла правового висновку, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у аспекті надання офіційного тлумачення положенням частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку із статтями 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 Конституційним Судом України роз`яснено, що працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Аналіз наведених норм та рішення Конституційного Суду України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 25 березня 2020 року у справі № 682/845/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 607/14495/16-ц також вказано, що: «непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Закон пов`язує початок перебігу тримісячного строку звернення із заявою про стягнення середнього заробітку саме з наступного дня після виплати всіх належних позивачеві при звільненні сум.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги про пропущення позивачем строку звернення до суду за вирішенням трудового спору є безпідставними, оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведено 25 червня 2021 року, з позовом він звернувся 30 серпня 2021 року, тому суд першої інстанції, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги, що в порушення ч. 4 ст. 263, ч. 4 ст. 265 ЦПК України рішення суду не містить мотивів незастосування норм права, на які посилався відповідач, та мотиви неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування ст. 233 КЗпП України, викладених в постановах від 12 березня 2019 року в справі № 910/6968/16, від 12 березня 2019 року в справі № 904/550/18, від 18 червня 2019 року в справі № 808/307/17, є неспроможними та відхиляються апеляційним судом.

Посилання відповідача на ту обставину, що станом на даний час було повністю сплачено заборгованість із заробітної плати, не звільняють його від обов`язку виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та відхиляються апеляційним судом як такі, що не спростовують і не підтверджують висновків суду першої інстанції.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги щодо представництва позивача Солодковського М.Л. особою, яка не є адвокатом, та про необхідність залишення позову без розгляду з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, оскільки ОСОБА_1 жодного разу в судові засідання по справі не з`явився.

Відповідно до ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

На підтвердження повноважень Молчанова М.Д. як представника ОСОБА_1 до суду першої інстанції було надано довіреність від 05 липня 2019 року, дійсну до 05 липня 2022 року, якою позивач уповноважив ОСОБА_3 діяти від його імені як адвокат або як фізична особа-представник в судах усіх інстанцій України, а також свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (а. с. 68 - 70 т. 1).

Крім того, до суду апеляційної інстанції було надано довіреність від 15 липня 2022 року з тим же обсягом повноважень представника ОСОБА_3 (а. с. 191 т. 1).

Зазначеним доводам відповідача було надано належної правової оцінки судом першої інстанції при ухваленні рішення та враховано правові висновки Верховного Суду, згідно яких статус особи як адвоката може підтверджувати свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю або посвідчення адвоката України (ухвала Верховного Суду від 01 березня 2018 року в справі № 910/3483/17); відсутність даних про адвоката в Єдиному реєстрі адвокатів України не підтверджує відсутність статусу адвоката за наявності у нього свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю або посвідчення адвоката України (постанова від 26 вересня 2019 року в справі № 910/3485/19, від 21 жовтня 2019 року в справі № 757/213848/19-ц).

Судом першої інстанції перевірено, що на підтвердження повноважень адвоката представником позивача Молчановим М.Д. надано суду для огляду оригінал посвідчення адвоката України, оригінал свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та оригінал нотаріально посвідченої довіреності на представництво інтересів позивача.

Доказів того, що посвідчення та свідоцтво визнані у передбаченому законом порядку недійсними або є скасованими, матеріали справи не містять, а тому у суду першої інстанції підстави для залишення позову без розгляду були відсутні.

Крім того, судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що справа стосується спору в трудових правовідносинах, розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, в якому допускається виняток щодо представництва інтересів у суді.

Доводи апеляційної скарги, що всі процесуальні документи ОСОБА_3 підписував саме як адвокат, а не представник за довіреністю, заявлені з формальних підстав, є необґрунтованими, не спростовують належного оформлення повноважень Молчанова М.Д. як представника ОСОБА_1 та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що 08 грудня 2021 року відповідачем на електронну адресу суду було направлено клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням виконуючої повноваження керівника у робочому відрядженні поза межами м. Київ, однак суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, зазначивши в рішенні, що 08 грудня 2021 року представник відповідача до суду не з`явився, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявляв; відповідач повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Так, на а. с. 192 - 208 т. 1 знаходиться заперечення (в порядку ст. 180 ЦПК України) ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір», надане на відповідь на відзив, направлене електронною поштою і зареєстроване судом першої інстанції 08 грудня 2021 року. До заперечення додані докази направлення його копії позивачу, копія постанови Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 910/4518/16, від 12 березня 2019 року в справі № 910/6968/16, від 12 березня 2019 року в справі № 904/550/18

Інші процесуальні документи, які, згідно доводів відповідача, направлялися ним електронною поштою до суду, або докази їх направлення в матеріалах справи відсутні, відтак є помилковими доводи апеляційної скарги, що твердження суду про відсутність з боку відповідача клопотань про відкладення судового засідання спростовуються матеріалами справи.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що висновки суду першої інстанції про припинення повноважень арбітражного керуючого Куделі М.О. не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам ч. 7 ст. 17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», і що до призначення в установленому порядку керівника (органів управління) боржника керуючий санацією, арбітражний керуючий Куделя М.О. продовжує виконувати повноваження керівника (органів управління) відповідача, апеляційний суд враховує, що суд першої інстанції лише встановив ту обставину, що представником позивача в судове засідання 09 грудня 2021 року було надано копію ухвали Господарського суду м. Києва від 18 листопада 2021 року в справі № 23/448-б, згідно з якою, зокрема, припинено повноваження арбітражного керуючого Куделі М.О., однак від власних висновків з цього питання суд першої інстанції утримався.

Відтак, доводи апеляційної скарги в зазначеній частині як не підтверджують, так і не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції щодо задоволення позову.

Оцінюючи доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу та в заяві про закриття апеляційного провадження, що апеляційна скарга підписана неуповноваженою особою, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщопісля відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 356 ЦПК України апеляційна скарга підписується особою, яка її подає, або представником такої особи. До апеляційної скарги додається зокрема довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо апеляційна скарга подана представником і ці документи раніше не подавалися.

Відповідно до ч. 3 ст. 58 ЦПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Відповідно до ч. 4, 7 ст. 50 Кодексу України з процедур банкрутства з моменту постановлення ухвали про введення процедури санації управління боржником переходить до керуючого санацією; у разі закриття провадження у справі про банкрутство керуючий санацією протягом п`яти днів з дня прийняття господарським судом відповідного рішення повідомляє про це орган або посадову особу органу, до компетенції яких належить призначення керівника (органів управління) боржника, у разі необхідності скликає загальні збори чи засідання відповідного органу і продовжує виконувати повноваження керівника (органів управління) боржника до призначення керівника (органів управління) в установленому порядку.

Дійсно, матеріали справи містять копію ухвали Господарського суду м. Києва № 23/448-б від 18 листопада 2021 року, якою ОСОБА_2 була позбавлена статусу керуючої санацією відповідача ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір».

Разом із тим, оскільки позивачем не надано доказів призначення керівника (органів управління) відповідача в установленому порядку, ОСОБА_2 відповідно до вимог ч. 7 ст. 50 Кодексу України з процедур банкрутства продовжує виконувати повноваження керівника (органів управління) ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір», а відтак вважається належним представником відповідача, в тому числі має право підпису апеляційної скарги в його інтересах.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із судовим рішенням, переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано належної оцінки, та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір`залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.