Номер провадження: 22-ц/813/3992/22
Справа № 511/222/21
Головуючий у першій інстанції Іванова О. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу виконуючого обов`язки генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» Коршикова Сергія Івановича на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 29 червня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Клименко Роман Васильович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, стягнення безпідставно набутих коштів,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який вподальшому уточнила, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Клименко Роман Васильович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, стягнення безпідставно набутих коштів.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 29 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай Олегом Станіславовичем від 16.09.2020 року за № 47283 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» заборгованості в розмірі 16032,59 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», , (04107, м. Київ, вул. Баговутівська,17-21) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , безпідставно набуті кошти у розмірі 5 941 грн. 31 коп.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подачу заяви про забезпечення позову у розмірі 454,00 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» в дохід держави судовий збір в сумі 908 гривень за вимогу про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих грошей у розмірі 5 941,31 грн, виконуючий обов`язки генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» Коршиков Сергій Іванович подав апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що представлений позивачем звіт про здійснені відрахування з її заробітної плати належним доказом бути не може, оскільки не доводить зарахування цих коштів на рахунок відповідача.

Апелянт зазначає, що стягнуті приватним виконавцем з позивача кошти не перераховувались на рахунок відповідача, а отже підстав для задоволення вимог у цій частині не має.

Посилаючись на вказане, апелянт просив рішення в цій частині скасувати та відмовити позивачу у задоволенні вимог про стягнення з відповідача безпідставно стягнутих коштів у розмірі 5 941,31 грн. та разом з тим здійснити перерозподіл судових витрат у цій частині.

Таким чином рішення переглядається лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно стягнутих коштів у розмірі 5 941,31 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Задовольняючи вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь безпідставно набутих коштів у розмірі 5 941 грн.31 коп, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки суд прийшов до висновку про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, то здійснене на підставі такого виконавчого напису стягнення є необґрунтованим, безпідставним та таким, що підлягає поверненню.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, однак суд не вірно встановив суму, яка підлягає стягненню з відповідача.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.01.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 1153147, відповідно якого відповідач надав позивачці у позику 5000 грн на умовах, визначених цим договором.

16.09.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем вчинено виконавчий напис про звернення стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» заборгованості за кредитним договором № 1153147 від 20.01.2020 року у розмірі 16 032,59 грн. (а.с.119).

На підставі вищенаведеного виконавчого листа, 28.09.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Клименко Р.В. відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» заборгованості за кредитним договором у розмірі 16 032,59 грн. (а.с.123-124).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Клименка Р.В. від 28.09.2020 року з ОСОБА_1 стягнуто 669 грн витрат виконавчого провадження (а.с.126-127).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Клименка Р.В. від 28.09.2020 року з ОСОБА_1 стягнуто 1 603,26 грн основної винагороди (а.с.129-130).

06.10.2020 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Клименко Р.В. звернуто стягнення на заробітню плату та інші доходи ОСОБА_1 (а.с.132-133).

Відповідно звіту головного бухгалтера АТ «Українська залізниця» Регіональної філії «Одеська залізниця» Виробничий підрозділ «Одеська об`єднана дирекція залізничних перевезень» Москаленко С.Є. від 24.03.2021 року, на виконання виконавчого напису нотаріуса від 16.09.2020 року, з доходів ОСОБА_1 упродовж з жовтня 2020 року по лютий 2021 р. були здійсненні відповідні відрахування на загальну суму 5 941,31 грн. (зокрема у жовтні 2020 р. 669 грн; у листопаді 2020 року 1 603,26 грн; у грудні 2020 року 1 888,69 грн; у січні 2021 року - 710,99 грн; у лютому 2021 року 1 069,37 грн.), з яких 669 грн утримано на витрати виконавчого провадження та 1603, 26 грн на основну винагороду приватного виконавця (а.с.178).

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України

від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду

від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження

№ 61-38890св18).

Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15.

Оскільки у даній справі виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай Олегом Станіславовичем від 16.09.2020 року за № 47283 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» заборгованості в розмірі 16032,59 грн. визнано таким, що не підлягає виконанню, то суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що стягнуті з позивача на підставі вказаного виконавчого напису кошти підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала.

Однак, стягуючи з відповідача всю суму утриманих з позивача коштів (5 941, 31 грн.), суд не звернув уваги, що утримані у жовтні (669 грн) та листопаді 2020 року (1603,26 грн) кошти з позивача, були понесені на витрати виконавчого провадження та на основну винагороду приватного виконавця, а тому не підлягали стягненню з відповідача.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, встановивши, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача кошти, які утримувались з позивача на виконавче провадження та на винагороду виконавця, суд апеляційної інстанції вважає рішення в цій частині змінити.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках на приватних виконавців.

Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

За змістом статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною п`ятою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин першої, четвертої та сьомої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до державного бюджету України.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору.

У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Відповідно до ст..42 ЗУ «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до ст..44 Закону органи державної виконавчої служби мають рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках для зарахування коштів виконавчого провадження, обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам.

Приватний виконавець для здійснення примусового виконання рішень відкриває в банках рахунки, у тому числі за потреби в іноземній валюті, для:

1) обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів у національній та іноземній валютах та їх виплати стягувачам;

2) зарахування коштів виконавчого провадження;

3) зарахування винагороди.

Кошти, зазначені у пунктах 1 і 2 частини другої цієї статті, не є доходом приватного виконавця.

Орган державної виконавчої служби та приватний виконавець щодо кожного рахунка ведуть електронний облік і звітність за сумами на рахунках у порядку, визначеному Міністерством юстиції України.

Оскільки позивач не заявляла вимог до приватного виконавця та Державної казначейської служби України, суд апеляційної інстанції позбавлений права вирішувати питання щодо вимог про стягнення витрат, понесених на виконавче провадження та винагороду виконавця.

Доводи апеляційної скарги, що застосування положень глави 83 ЦК України до спірних правовідносин, за наявності у позивача перед відповідачем боргового зобов`язання за кредитним договором, не допускається, є безпідставними, оскільки кошти стягувались з позивачки примусово, шляхом відрахування із її заробітної плати на підставі виконавчого напису, визнаного в подальшому таким, що не підлягає виконанню.

При цьому питання наявності та/або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за таким кредитним договором може бути предметом окремого судового розгляду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, предметом позову в якій є вимога про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса.

Доводи апеляційної скарги, що районним судом не встановлено факту зарахування/перерахування спірних коштів на рахунок відповідача, не спростовують правильність висновків про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої, третьої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягувачу юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки.

При зверненні до виконавця із заявою про примусове виконання виконавчого напису нотаріуса, ТОВ «Мілоан» вказало реквізити для перерахування стягнутих з боржника коштів.

При цьому, відомостей про те, що товариство оскаржувало дії, рішення або бездіяльність приватного виконавця щодо не перерахування на його рахунок утриманих з позивача коштів у розмірі 3 669,05 грн (за вирахуванням коштів понесених на виконавчі витрати), матеріали справи не містять.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих коштів змінити, шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» на користь ОСОБА_1 3 669,05 грн., в іншій частині вимог у цій частині відмовити.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.2 п.3, ч.6 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що у лютому 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

У квітні 2021 року позивачка доповнила позовну заяву вимогою про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів.

Таким чином, позовна заява має 2 вимоги, немайнового та майнового характеру, кожна з яких підлягає обтяженню судовим збором.

Відповідно до ЗУ «Про судовий збір» ставка судового збору за подання фізичною особою позову майнового характеру в 2021 році складала 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Ставка судового збору за подання фізичною особою позову немайнового характеру в 2021 році складала 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Станом на 01 січня 2021року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 2270 грн. 00 коп.

Таким чином за вимогу про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів у розмірі 5 941,31 грн, позивачка мала сплатити 908 грн судового збору, а також 908 грн судового збору за вимогу про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Між тим, позивачка сплатила лише 454 грн судового збору за подання позовної заяви.

При зверненні до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на рішення суду в частині задоволеної позовної вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів, апелянтом сплачено 1 362 грн, тобто 150% від суми, що підлягала сплаті позивачем при поданні позовної заяви у відповідній частині.

Апеляційним судом за переглядом рішення в оскаржуваній частині з відповідача на користь позивача стягнуто 3 669,05 грн. безпідставно набутих коштів, тобто суд задовольнив 38,25% вимог апеляційної скарги.

За таких обставин, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 520,97 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.

Разом з тим, судом першої інстанції за результатом розгляду справи у порядку ст. 141 ЦПК України здійснено розподіл судових витрат у виді судового збору в сумі 908 грн за вимогу про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, стягнувши ці кошти з відповідача на користь держави. Між тим, поза увагою районного суду залишилось розподілення у порядку ст. 141 ЦПК України судових витрат у виді судового збору в сумі 908 грн за вимогу про стягнення безпідставно набутих коштів.

Тому, у порядку ч. 13 ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд вважає за можливе здійснити розподіл судового збору за звернення до суду першої інстанції в нерозподіленій частині, та пропорційно до задоволених вимог в частині стягнення безпідставно набутих коштів слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за подання позову у сумі 454 грн. та на користь позивачки судовий збір за подання позову у сумі 106,69 грн, врахувавши при цьому сплачений позивачкою при зверненні до районного суду судовий збір.

Між тим, відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку про врахування положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України та з позивачки на користь відповідача слід стягнути 414,28 судового збору (520,97 грн.-106,69 грн).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу виконуючого обов`язки генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» Коршикова Сергія Івановича задовольнити частково.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 29 червня 2021 року в частині стягнення безпідставно набутих коштів змінити та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» на користь ОСОБА_1 3 669,05 грн. безпідставно набутих коштів.

В іншій частині вимог про стягнення безпідставно набутих коштів - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» на користь держави 454 грн. судового збору за подачу позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» 414,28 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч.3 п.2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено: 29.08.2022 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова