Справа № 444/1870/22
Провадження № 2/444/745/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

21 вересня 2022 року Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Мікула В. Є.,

секретар судового засідання Садова І. З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Жовква Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником даного житлового будинку, у якому крім неї, зареєстровані ще чоловік ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та відповідач ОСОБА_2 .

Зазначає, що з актів обстеження житлових умов про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) від 22.12.2021 року, 02.02.2022 року, 05.07.2022 року, вбачається, що було проведено комісійне обстеження будинку по АДРЕСА_2 на факт проживання в ньому громадянина ОСОБА_2 .

В ході обстеження виявлено, що громадянин ОСОБА_2 зареєстрований, але ніколи не проживав і не проживає за адресою АДРЕСА_2 , що підтвердили свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Вказує, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ? не є членом її сім`ї, оскільки вони з ним спільно не проживають, не пов`язані спільним побутом.

Через реєстрацію відповідача у належному їй на праві власності будинку, обмежуються її права володіти, користуватися та розпоряджатися таким майном на власний розсуд.

Враховуючи те, що відповідач без поважних причин більше ніж встановлений законодавством термін навіть для членів сім`ї власника житла, а саме одному року, не проживає у житловому будинку, який належить їй на праві власності, просить позов задовольнити.

Крім того просить стягнути із відповідача в її користь сплачений судовий збір в сумі 992,40 грн.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення такого була повідомлена належним чином, однак подала на адресу суду заяву в якій просить справу розглядати у її відсутності. Зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить такі задовольнити. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлений належним чином шляхом оголошення на сайті Судової влади України в порядку, який встановлений ст. 128 ЦПК України.

Крім того відповідач викликався в судове засідання шляхом надіслання судової повістки, позовної заяви з додатками за зареєстрованою адресою місця проживання.

Суд враховує, що згідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Тобто суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, від нього не надходило на адресу суду жодних клопотань, відзвиву на позовну заяву, пояснень.

Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Так як відповідач, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, що відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, вважається неявкою без поважних причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд приходить до висновку, що існують всі підстави для заочного розгляду справи та постановлення заочного рішення на підставі наявних у справі даних та доказів.

Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється .

Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Ч. 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24113466, який виданий Комунальним підприємством Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» 13.10.2009 року, та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 162578556 від 08.04.2019 року вбачається, що ОСОБА_1 , є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 2193, виданого 17.07.2009 року Жовківською державною нотаріальною конторою.

Викладеним у довідці про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осі № 418, яка видана Виконавчим комітетом Жовківської міської ради Львівського району Львіввської області 26.07.2022 року, стверджується про те, що у будинку АДРЕСА_1 крім позивача зареєстровані ще її чоловік ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та відповідач ОСОБА_2 .

З актів обстеження житлових умов про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) від 22.12.2021 року, 02.02.2022 року, 05.07.2022 року, які складені комісією в складі старости Туринківської старостинського округу № 14 Великої Лесі Василівни, депутата Жовківської міської ради Савіцької Зоряни Михайлівни, в присутності сусідів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , вбачається, що було проведено комісійне обстеження будинку по АДРЕСА_2 на факт проживання в ньому громадянина ОСОБА_2 .

В ході обстеження виявлено, що громадянин ОСОБА_2 зареєстрований, але ніколи не проживав і не проживає за адресою АДРЕСА_2 , що підтвердили свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ? є членом сім`ї позивача, навпаки суд враховує на твердження відповідача про протилежне.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст. 9 ЖК Української РСР).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.(частини 1 та 2 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно положень ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 150 ЖК Української РСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Виходячи з положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положення цієї статті застосовуються до правовідносини, які виникли між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї.

Згідно зі статтею 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 537/2210/18, провадження № 61-19233св19.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які, не є, не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Наведені норми в сукупності дають підстави для висновку, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Виникнення у членів сім`ї власника жилого будинку права на користування житлом є похідним від виникнення у власника права власності на будинок, а тому припинення права вланості особи на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування житлом.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Як зазначено в постанові Верховного Суду України №' 6-57цс від 16 січня 2012 року у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою: 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами- протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України).

Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

У рішенні по справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 в поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника - захистити порушене право власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, в тому числі осіб, які не є членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, до статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї, в тому числі в разі втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Також цей висновок використовував у своєму рішенні ВС КЦС від 9 жовтня 2019 року по справі № 615/1636/17.

У справі № 6-709цс16 суд вирішував питання про втрату права на користування житлом племінницею за позовною заявою власника такого житла. Племінниця членом сім`ї не вважається, згідно зі статтями 64 і 156 ЖК УРСР. Таким чином - висновок про те, що власник має законне право захистити власність від будь-якої особи, в тому числі не родича шляхом визнання такої особи такою, що втратила право на користування - був необхідний.

Суд захищає права позивача як власника житлового будинку, оскільки право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При вирішенні спору, суд поряд із наведеним вище враховує і те, що відповідач не проживає, відсутній за місцем реєстрації у будинку АДРЕСА_1 більше одного року, що є також підставою для визнання його таким, що втратив право користування цим житлом.

На підставі вищенаведеного, враховуючи те, що позивач не може володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, беручи до уваги такі його права, а також враховуючи, що відповідач відсутній, не проживає за зареєстрованим місцем проживання протягом тривалого часу, а саме більше одного року, тобто упродовж встановлено законодавством строку для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 належним чином обгрунтовані, а тому підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд враховує, що позивачем при зверненні в суд із позовом сплачено судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп.

Так як суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, а тому, враховуючи норму ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп.

Керуючись ст. 23, ч. 11 ст. 128, ст. 141, ч. 2 ст. 247, статтями 258, 259, 264, 265, 280-282, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , паспорт громадянина України: серії НОМЕР_1 , виданий Галицьким РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області 08 серпня 2006 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованої та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 , паспорт громадянина України: серії НОМЕР_3 , виданий Жовківським РВ УМВС України у Львівській області 14.07.1998 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп., який був сплачений позивачем при зверненні в суд із позовом.

Роз`яснити відповідачу, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне найменування сторін у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована та фактично проживаюча за адресою: АДРЕСА_3 , паспорт громадянина України: серії НОМЕР_3 , виданий Жовківським РВ УМВС України у Львівській області 14.07.1998 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , паспорт громадянина України: серії НОМЕР_1 , виданий Галицьким РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області 08 серпня 2006 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Повне рішення складено 21 вересня 2022 року.

Суддя: Мікула В. Є.