Провадження № 22-ц/812/724/22 Головуючий суду першої інстанції Коваленко І.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2022 року м. Миколаїв Справа 489/5754/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Лівшенку О.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_3 , на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка І.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, об 11 год 13 хв, повний текст якого складено 22 липня 2021 року, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на нерухоме майно

В С Т А Н О В И В:

19 листопада 2020 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на нерухоме майно.

Доводи позову обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 вересня 2011 року по 02 грудня 2014 року, коли рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 02 грудня 2014 року.

За договором купівлі-продажу від 08 лютого 2005 року її батьки придбали для неї квартиру АДРЕСА_1 .

07 вересня 2011 року за договором купівлі-продажу вона продала цю квартиру. Всі гроші від продажу 26 жовтня 2011 року були витрачені на покупку житлового будинку АДРЕСА_2 .

В 2014 році відповідачем була приватизована земельна ділянка по АДРЕСА_2 , цільове призначення якої для обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Позивачка вважала, що не дивлячись на те, що договір купівлі-продажу житлового будинку був оформлений на її колишнього чоловіка ОСОБА_2 , але оскільки в придбання спірного будинку вкладені спільні гроші, він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Посилаючись на викладене ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_3 . Визнати за нею право власності на Ѕ частку земельної ділянки, розташованої за адресою : АДРЕСА_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2021 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та Ѕ частку земельної ділянки за кадастровим номером № :03:057:0006, площею 0,0493 га за тією ж адресою: АДРЕСА_2 .

Залишено у власності ОСОБА_2 1/2 частку житлового будинку та земельної ділянки за кадастровим номером № :03:057:0006, за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 1 594 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що житловий будинок придбано сторонами в період шлюбу. Відтак, спірний будинок вважається спільною власністю сторін, незалежно від того, що право власності на нього було зареєстровано за відповідачем.

На момент купівлі-продажу будинку земельна ділянка під ним була не оформлена. Оформлення земельної ділянки, площа якої становить 0,0493 га, здійснено відповідачем 14 січня 2014, тобто в період шлюбу.

Таким чином, спірна земельна ділянка під будинком, цільове призначення якої обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд, також вважається спільною сумісною власністю подружжя (сторін).

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_2 , через свого представника - ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_4 у серпні 2015 року вже зверталась до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовними вимогами про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. Свої позовні вимоги обґрунтовувала положеннями статей 60-72 СК України. Проте рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2015 року у задоволенні цього позову було відмовлено. Рішення суду набрало законної сили та не було оскаржено до апеляційної інстанції. При відмові у задоволенні позовних вимог суд виходив з того, що за час шлюбу подружжя самочинно, без наявності відповідного дозволу, перебудувало належний їм спірний житловий будинок, а відтак відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, об`єкти нерухомого майна до складу якого входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти не є об`єктами права власності, а тому не можуть бути предметом поділу.

У листопаді 2020 року позивач повторно звертається до суду з вимогами щодо поділу спільного майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку та земельної ділянки. Попри зауваження відповідача щодо повторності звернення до суду з однаковим предметом і підставами позову, суд задовольнив позовні вимоги з огляду на те, що первісний позов був про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, а предметом і підставами оспорюваного рішення стали позовні вимоги про поділ житлового будинку та земельної ділянки. З вказаними висновками відповідач не може погодитись, оскільки відповідно до пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за такими самими вимогами.

Під час шлюбу колишнім подружжям була проведена реконструкція житлового будинку, була добудована нежитлова прибудова. Вказана реконструкція була проведена без відповідного дозволу про виконання будівельних робіт, а відтак житловий будинок не прийнятий до експлуатації.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тож не може бути предметом поділу між подружжям, зокрема визнання права власності на частку.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості.

Позивачем вибрано невірний спосіб захисту свого порушеного права, а саме визнання права власності на Ѕ частку житлового будинку, а судом помилково такі вимоги задоволені.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 623/399/18, звертаючись до суду з вимогами щодо визнання права власності на споруди, які мають ознаку самочинно збудованих необхідно не лише відсутність порушеного права інших осіб, а й встановлення судом відповідності такого об`єкта архітектурно-будівельним та санітарним нормам. Саме за таких умов може бути визнане право власності на самочинно побудований об`єкт. Позивачем не надані докази до суду, а також не було досліджено відповідність перебудованого житлового будинку архітектурно-будівельним та санітарним нормам.

Крім того, спірна земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_2 , шляхом безоплатної приватизації на підставі рішення Миколаївської міської ради та 15 січня 2014 року було отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме земельну ділянку кадастровий номер :03:057:0006. Ту обставину, що земельна ділянка була отримана саме шляхом приватизації, підтверджено позивачем у своїх позовних вимогах та відповідно до вимог пункту 1 статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

Відповідно до пункту 5 статті 57 СК України у редакції на час виникнення спірних відносин, яка регламентує майно, яке є особистою власністю чоловіка, дружини, зазначає, до особистої приватної власності відноситься земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Отже, вимоги про визнання права власності на Ѕ частку земельної ділянки з підстав поділу спільного майна подружжя є такими, що не відповідають вимогам СК України та такими, що не підлягають задоволенню.

Позивач не скористалась своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 01 жовтня 2021 року за результатами розгляду апеляційної скарги рішення суду першої інстанції було скасовано. Закрито провадження у справі за позовною вимогою про визнання в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на Ѕ частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . В задоволені позовних вимог про визнання в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на Ѕ частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 відмовлено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 03 вересня 2011 року по 02 грудня 2014 року.

У період шлюбу, на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 26 жовтня 2011 року, ОСОБА_2 було придбано у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_2 , який зазначений на плані літ. А, житловою площею 40.4 кв.м, загальною площею 61.7 кв.м.

Реєстрація права власності на вказаний житловий будинок за відповідачем, як одноосібного власника, підтверджується інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер: 31340803, дата внесення запису: 28 жовтня 2011 року.

14 січня 2014 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис під номером 01 про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 0,0493 га за кадастровим номером :03:057:0006, цільове призначення якої - обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, відмовлено.

Цим судовим рішенням було встановлено, що житлова площа будинку літ. А була самочинно збільшена за рахунок переобладнання кухні у житлову кімнату та було зведено нежитлову прибудову літ. А-1.

Ці обставини підтверджені технічним паспортом на будинок станом на 28 вересня 2015 року, за даними якого самочинно у житловому будинку літ. А переобладнана кухня у житлову кімнату внаслідок чого житлова площа будинку збільшена на 12.70 кв. м, а також самочинно збудована нежитлова прибудова, площа забудови якої 37.40 кв.м. Внаслідок таких самочинних перебудов житлова площа будинку складає 53.10 кв. м, а загальна 79.40 кв.м.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною 1 статті 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка вважається майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування (частина 1 статті 57 СК України).

Згідно з положеннями статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина 2 статті 372 ЦК України).

У той же час частиною 2 статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 в справі №307/3957/14-ц вказано, що «самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 №6-130цс13).

За змістом частини 1 статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Слід зазначити, що в розумінні частини 1 статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності .

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини 1 статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина 2 статті 376 ЦК України).

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55 ( з подальшими змінами) (далі - Інструкція).

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Звертаючись до суду з зазначеним позовом ОСОБА_4 на підтвердження своїх вимог надала копію договорів купівлі-продажу часток житлового будинку АДРЕСА_2 , від 26 жовтня 2011 року, за яким житлова площа будинку складає 40.4 кв.м, а загальна - 61.7 кв.м, а також експлікацію приміщень спірного будинку, де зазначається, що житлова площа будинку складає 53.10 кв. м, а загальна 79.40 кв.м. З наданої позивачем інформації з Державного Реєстру прав власності на нерухоме майно, спірний житловий будинок зареєстрований за відповідачем 28 жовтня 2011 року реєстраційний номер: 31340803, тобто спірний об`єкт нерухомості зареєстрований до його самовільної реконструкції та добудови.

Отже, внаслідок самочинного будівництва спірний будинок втратив тотожність із тим, який сторони придбали за договором купівлі-продажу в 2011 році, тому він не може бути предметом поділу відповідно до положень статей 364 , 367 ЦК України.

Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядком проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудованих на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затверджений Наказом Мінрегіонбуду № 158 від 03 липня 2018 року передбачено певна процедура щодо оформлення права власності на самочинно збудований (реконструйований) житловий будинок.

Відповідно до зазначених нормативних актів така процедура складається з трьох етапів:

?Проведення технічного обстеження та складання технічного паспорту;

?Реєстрація декларації про готовність об`єкта до експлуатації в Реєстрі будівельної діяльності;

?Реєстрація права власності на будинок в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Питання оформлення відповідних документів входить до повноважень Державної архітектурно-будівельної інспекції.

При розгляді справи апеляційним судом представник позивача стверджував, що питання права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу не розглядалося. Про ці обставини стверджує в апеляційній скарзі й відповідач. Проте представник позивача вважає, що у даному випадку самочинна реконструкція житлового будинку підпадає під дії будівельної амністії.

Отже, на час звернення позивача до суду спірний житловий будинок є реконструйованим сторонами з відповідною добудовою, проте будь-яких належних доказів щодо правомірності такої реконструкції та державної реєстрації об`єкта нерухомості в його перебудованому вигляді позивачем не надано ні суду першої інстанції, ні до апеляційного суду. Будь-яких клопотань з цього приводу ні сторонами, ні їх представниками не заявлялося, а відповідно до частини 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Суд при розгляді справи надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Як встановлено з наданих сторонами доказів, спірний будинок, який є власністю ОСОБА_2 , був реконструйований колишнім подружжям з проведенням перебудови приміщень та добудови за відсутності дозвільних документів та проекту, отже є самочинним будівництвом, а тому апеляційний суд вважає, що ці обставини унеможливлюють визнання за позивачем право власності на Ѕ частку цього будинку, оскільки самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності й не може бути предметом поділу між подружжям. За такого позовні вимоги щодо визнання в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_2 задоволенню не підлягають.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував зазначені норми цивільного законодавства, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам та запереченням відповідача, а тому на думку колегії суддів апеляційного суду дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що факт самовільної реконструкції будинку та прибудови не має значення, оскільки предметом спору є поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за позивачем частки в спільному майні , право власності на яке до теперішнього часу зареєстровано за відповідачем з огляду на те, що з наданих сторонами доказів за відповідачем в 2011 році зареєстровано право власності на житловий будинок, якій після дати реєстрації був самовільно сторонами реконструйований з добудовами, внаслідок чого його розміри збільшилися. Між тим сторонами не надано доказів про те, що на час звернення позивача до суду та в подальшому спірний житловий будинок після реконструкції не був зареєстрований за відповідачем.

Позовні вимоги про визнання в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на Ѕ частку земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 є похідними від позовних вимог про визнання в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на Ѕ частку житлового будинку, а тому вони також не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги щодо закриття провадження у справі не підлягають задоволенню з підстав, визначених у постанові Верховного Суду від 16 червня 2022 року у цій справі, виходячи із принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував наведеного, повно не встановив обставини справи, не перевірив позицію відповідача за позовом, не оцінив надані сторонами докази з огляду на заявлені позовні вимоги, чим допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення у справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 391 грн.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діяла його представник ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

В задоволенню позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на Ѕ частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та визнання в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на Ѕ частку земельної ділянки за тією ж адресою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 2 391 грн судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 31 серпня 2022 року.