Справа № 535/258/22
Провадження № 2/535/163/22
РІШЕННЯ

іменем України

07 вересня 2022 року смт Котельва

Котелевський районний суд Полтавської області
у складіголовуючого суддіБолибока Є.А.
за участю секретаря судового засідання Котенко П.І.

Справа № 535/258/22

Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

представник позивача: адвокат Борзовець О.В.;

відповідач: ТОВ «Агрофірма «Маяк»;

представник відповідача: Литвиненко А.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження позов про розірвання договору про розірвання договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) та скасування його державної реєстрації.

Стислий виклад позиції сторін.

12 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Агрофірма «Маяк», в якому просить розірвати договір оренди землі (емфітевзису), укладений щодо земельної ділянки з кадастровим номером: :00:004:0818, зареєстрований 15.06.2020 року та скасувати запис про право №36923591. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29 жовтня 2021 року позивач набув права власності на земельну ділянку площею 4, 4233 га, кадастровий номер: :00:004:0818, після чого йому стало відомо, що вказана земельна ділянка перебуває в користуванні відповідача на підставі договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), реєстрація якого проведено 15 червня 2020 року. В порушення вимог Договору та приписів чинного законодавства землекористувачем ТОВ «Агрофірма «Маяк», з моменту укладення договору по теперішній час, не було сплачено орендних платежів, що у свою чергу є порушенням істотних умов договору. Таким чином позивач вважає, що в нього достатні підстави для розірвання Договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 12 травня 2020 року та скасувати його державну реєстрацію.

13 червня 2022 року виконавчим директором «Агрофірма «Маяк» Скляренко С.М. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволені позову. В обґрунтування вказала, що 12.05.2020 між ОСОБА_2 та TOB «Агрофірма "Маяк» укладено договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), на земельну ділянку з кадастровим номер :00:004:0818, площа 4,4233 гектарів, що надана для ведення товари сільськогосподарського виробництва та знаходиться на території Котелевської селищної ради (надалі - Договір). Відповідно до п. 3.1 Договору , термін дії договору становить сім років. Згідно п. 7.2 дія Договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; поєднання в одній особі Землевласника та Землекористувача; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; за рішення суду в інших випадках, встановлених законом; розірвання за взаємною згодою сторін. Згідно п.7.3. Договору: "Розірвання Договору користування земельною ділянкою в односторонньому порядку не допускається". Тобто, умовами договору визначено підстави для припинення дії договірних відносин. При цьому TOB «Агрофірма «Маяк» належним чином виконує обов`язки згідно умов вищевказаного договору, в тому числі щодо оплати користування земельною ділянкою. У вказаному вище Договорі сторони передбачили всі суттєві умови договору: плату за користування земельною ділянкою, строки передачі земельної ділянки в користування, умови використання ї ділянки, умови повернення земельної ділянки, порядок зміни умов договору і -ня його дій, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання тощо. Разом з тим, позивач, не довів своїх вимог, належних та допустимих доказів на підтвердження неналежного виконання відповідачем умов Договору не надав, що є його основним обов`язком відповідно до засад змагальності та диспозитивності за статтями 12, 13 ЦПК України.

20 червня 2022 року представником позивача адвокатом Борзовцем О.В. подано до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідачем на підтвердження обставин викладених у відзиві не надано копію договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису). Крім того, відповідач наголошує на виконання зобов`язань по Договору щодо ОСОБА_2 з якою його було укладено та котра померла, хоча про наявність спадкоємця відповідач був повідомлений належним чином.

02 серпня 2022 року позивач подав до суду клопотання про збільшення розміру позовних вимог, в якому просив розірвати договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 12.05.2020 року укладений щодо земельної ділянки з кадастровим номером: :00:004:0818 що розташована на території Котелевської селищної ради Полтавського району Полтавської області та зареєстрований 16.06.2020 року (запис про інше речове право № 36923591); скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.06.2020 року індексний номер 52702244 (запис про інше речове право № 36923591) вчинене приватним нотаріусом Лапочкою Р.О. щодо реєстрації права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб з кадастровим номером: :00:004:0818 що розташована на території Котелевської селищної ради Полтавського району Полтавської області. Крім викладених у позовній заяві обґрунтувати, у клопотанні додатково зазначив, що долучені відповідачем до матеріалів справи докази жодним чином не можуть підтверджувати факт виконання взятих на себе зобов`язань. Так, у видатковому касовому ордері №715 від 21.05.2020 року, відсутні відомості, що свідчать про реальне настання факту передачі грошових коштів землевласнику. З ордера неможливо встановити, що саме землевласник отримала грошові кошти і вчинила підпис, відсутні дані, що дають можливість ідентифікувати особу отримувача коштів, банківські реквізити, тощо. Більше того, договір було зареєстровано 15.06.2020, у той час як виплату, відповідно до ордеру було здійснено 21.05.2020 тобто до моменту виникнення у сторін договірних зобов`язань, а отже перерахування грошових коштів, якщо таке дійсно відбулось, не можна вважати виконанням умов укладеного договору.

05 вересня 2022 року виконавчим директором «Агрофірма «Маяк» Скляренко С.М. подано до суду заперечення на клопотання позивача про збільшення розміру позовних вимог, згідно яких вважають, що дане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки воно є необґрунтованим. На підтвердження здійснення оплати по спірній земельній ділянці ТОВ «Агрофірма «Маяк» надано видаткові касові ордери: № 716 від 21.05.2020 та від 19.04.2021 року, що є первинними документами, які застосовуються для оформлення видачі готівки з каси підприємств. Зважаючи на це, факт отримання оплати землевласником за користування земельною ділянкою по договору емфітевзису від 12.05.2020 року TOB "Агрофірма "Маяк" (відповідачем) підтверджено в повному обсязі. TOB «Агрофірма «Маяк» належним чином виконує обов`язки згідно умов вищевказаного договору, в тому числі щодо оплати за користування земельною ділянкою.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

12 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Агрофірма «Маяк».

16 травня 2022 року було постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 13 червня 2022 року. Направлено відповідачу копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Запропоновано відповідачу т подати до суду відзив на позов в строк до 10 червня 2022 року. Клопотання позивача про витребування доказів задоволено частково та витребувано від ТОВ «Агрофірма «Маяк»: копію договору оренди укладеного щодо земельної ділянки з кадастровим номером: :00:004:0818; інформацію щодо сплати платежів за користування земельною ділянкою за договором оренди землі (емфітевзису), укладений щодо земельної ділянки з кадастровим номером: :00:004:0818.

13 червня 2022 року виконавчим директором «Агрофірма «Маяк» Скляренко С.М. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволені позову.

20 червня 2022 року представником позивача адвокатом Борзовцем О.В. подано до суду відповідь на відзив.

30 червня 2022 року ухвалою суду клопотання представника позивача адвоката Борзовця О.В. про витребування доказів задоволено частково, витребувано від ТОВ «Агрофірма «Маяк»: копію договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) або копію договору оренди землі, укладеного щодо земельної ділянки з кадастровим номером: :00:004:0818, власником якої є ОСОБА_1 , а також всі відомості, що підтверджують здійснення державної реєстрації, орган, який здійснив державну реєстрацію, номер рішення про державну реєстрацію, номер запису про державну реєстрацію, строк на який було укладено договір, тощо; інформацію щодо сплати платежів за користування земельною ділянкою (кадастровий номер: :00:004:0818), власником якої є ОСОБА_1 за договором про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб; в разі наявності заборгованості щодо сплати платежів за користування земельною ділянкою (кадастровий номер: :00:004:0818), повідомити причину заборгованості.

02 серпня 2022 року позивач подав до суду клопотання про збільшення розміру позовних вимог.

29 серпня 2022 року ухвалою суду клопотання представника позивача адвоката Борзовця О.В. про витребування доказів задоволено повністю, витребувано докази від ТОВ «Агрофірма «Маяк», а саме: для огляду у судовому засіданні оригінал видаткового касового ордера № 715 від 21.05.2020; закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07 вересня 2022 року о 10 год 00 хв.

У судовому засіданні представник відповідача ТОВ «Агрофірма «Маяк» Литвиненко А.А. позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Борзовець О.В. позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

12 травня 2020 року між ОСОБА_2 (власником), з однієї сторони, та ТОВ «Агрофірма «Маяк» в особі директора Прядки Є.М. (землекористувач), з другої сторони, укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) (далі Договір), що належить ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 221545 від 06.07.2012 року.

Згідно п.п. 1.1, 2.1 вказаного Договору, власник передав, а Землекористувач одержав право користування земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з метою отримання сільськогосподарської продукції та доходів від неї.

Право користування передано на земельну ділянку з кадастровим номером :00:004:0818, розташовану на території Котелевської селищної ради (за межами населеного пункту) Полтавської області.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, що 15 червня 2020 року приватним нотаріусом Котелевського районного нотаріального округу Полтавської області Лапочкою Р.О. відносно вказаної земельної ділянки, кадастровий номер :00:004:0818, зареєстрований Договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 12 травня 2020 року.

Згідно п.п. 3.1 Договору, земельна ділянка передається власником землекористувачу у користування в момент підписання Договору на строк 7 років.

Відповідно до п.п. 4.1. Договору, плата за користування земельною ділянкою здійснюється у розмірі 24 726, 52 грн. в тому числі податки і збори визначені Законодавством України ( на момент укладення договору ПДФО 18 % та військовий збір 1,5 %) за один рік користування земельною ділянкою. Плата за користування земельною ділянкою справляється у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг) формах.

Відповідно до п. 4.3 Договору плата за користування земельною ділянкою вноситься у строк до 01 січня року, що слідує за розрахунковим роком.

Після смерті ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 набув в порядку спадкування право власності на земельну ділянку, розташовану на території Котелевської селищної ради Полтавської області, площею 4,4233 га, кадастровий номер :00:004:0818, що підтверджується інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 02.12.2021.

Звертаючись до суду з позовом про розірвання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) та скасування його державної реєстрації позивач посилається на те, що відповідачем по справі порушуються умови договору, а саме: ТОВ «Агрофірма «Маяк» систематично не сплачує орендну плату за користування земельною ділянкою.

Мотиви суду.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) визначено главою 161 Земельного кодексу України та главою 33 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1ст. 407 ЦК України та ч. 1 ст. 1021 ЗК України єдиною підставою виникнення емфітевзису закон називає договір між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Згідно з частиною першою статті 1021 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.

За змістом ч. 1ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач). Відповідно, сторонами договору емфітевзису є власник земельної ділянки будь-якої форми власності (приватної, державної, комунальної) з одного боку та особа, яка виявила бажання користуватися земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевт, землекористувач).

Частинами першою та другою статті 409 ЦК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від землекористувача використання її за призначенням, встановленим у договорі.

Власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором.

Частиною другою статті 410 ЦК України визначено обов`язок землекористувача вносити плату за користування земельною ділянкою, а також інші платежі, встановлені законом.

Так, за змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 5.4 Договору сторони передбачили, що перехід права власності на земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-Землекористувача не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

У пункті 7.3 Договору зазначено, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається.

Виходячи з системного аналізу наведених положень законодавства та враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) за обставин систематичного невнесення плати за користування землею, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України».

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.02.2021 по справі № 910/2861/18 викладено висновок, що однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України). Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення визначається виключно за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року в справі № 912/1385/17 міститься висновок, в якому зазначено: «враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України. Відповідна правова позиція була викладена Верховним Судом України також у постанові від 11 жовтня 2017 року в справі № 6-1449цс17 і підстав для відступу від неї, як і від висновку в справі № 910/16306/13, Велика Палата Верховного Суду не вбачає. Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність».

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 дійшов висновку, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тобто, систематична (два і більше разів) несплата орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами правочину, не у повному обсязі (часткове виконання зобов`язання) є підставою для розірвання такого договору.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 327/163/17, від 13 травня 2021 року в справі № 192/149/17, від 15 січня 2020 року у справі № 709/591/18.

Відповідно до п. 4.3 Договору плата за користування спірною земельною ділянкою вноситься у строк до 01 січня року, що слідує за розрахунковим роком.

На підтвердження виконання взятих на себе зобов`язань по виплаті плати за користування земельною ділянкою відповідачем надано копію видаткового касового ордера № 716 від 21 травня 2020 року ТОВ «Агрофірма «Маяк» ОСОБА_2 були сплачені кошти за користування земельною ділянкою за 2020 рік в сумі 16 957,80 грн.

За змістом пункту 1.10 постанови правління Національного банку України «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» від 29.12.2017 № 148 (далі Положення), касовий ордер - первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси.

Згідно із пунктами 3.1, 3.27. Положення Касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, електронними розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівки. Касир вимагає пред`явити паспорт/е-паспорт або інший документ, що посвідчує особу та відповідно до законодавства України може бути використаний на території України для укладення правочинів, у разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам установи/підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю, записує його найменування і номер, ким і коли він виданий. Фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень - словами, копійок - цифрами). Одержувачі пред`являють паспорти чи документи, що їх замінюють, якщо видаткова відомість складена на видачу готівки кільком особам, та розписуються у відповідній графі документа.

Враховуючи зміст видаткового касового ордера від 21.05.2020 з підписом ОСОБА_2 , який свідчить про те, що відповідачем проводилась виплата власнику коштів за користування земельною ділянкою за 2020 рік. При цьому суд враховує, що ОСОБА_2 за життя питання про розірвання укладеного нею Договору не порушувала.

Судом встановлено, що 29 жовтня 2021 року в порядку спадкування позивач набув право власності на передану в оренду ТОВ «Агрофірма «Маяк»» за договором про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 12.05.2020 земельну ділянку (кадастровий №:00:004:0818, та відповідно набув, й усі права та обов`язки землевласника за цим договором.

Статтею 1481 ЗК України визначено, що до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки. Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов`язана повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім`я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі). Повідомлення надсилається користувачу земельної ділянки рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручається йому особисто під розписку.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

На виконання положень статті 1481 ЗК України спадкоємець (новий орендодавець) повинен повідомити орендаря про прийняття ним спадщини та про перехід до нього прав та обов`язків за договором оренди. Дотримання вищевказаних дій для власника, до якого перейшло право власності на земельну ділянку, є важливим етапом, спрямованим для налагодження виплати орендної плати за укладеним до переходу права власності договором.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року в справі № 541/386/19 (провадження № 61-10491св20), від 28 квітня 2021 року в справі № 341/245/19 (провадження № 61-215св21), від 16 лютого 2022 року в справі № 146/350/20 (провадження № 61-6262св21).

До позовної заяви позивачем додано лист ТОВ «Агрофірма «Маяк» від 26.01.2022, з якого вбачається, що представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 , який діє на підставі довіреності, повідомив землекористувача про зміну власника земельної ділянки 02.12.2021. ТОВ «Агрофірма «Маяк» звернулося до ОСОБА_4 з проханням повідомити банківські реквізити та інші необхідні дані для перерахунку плати за користування земельною ділянкою ОСОБА_1 , оскільки перераховані 14.01.2022 року кошти на поштову адресу ОСОБА_1 повернулися з відміткою «неможливо відшукати одержувача». На підтвердження факту перерахування коштів ОСОБА_1 відповідачем надано список згрупованих поштових переказів поданих в ВПЗ Котельва від 22.12.2021.

Вказане свідчить, що з моменту звернення позивача до відповідача

з відповідним запитом, орендар мав наміри сплачувати орендну плату новому власнику.

Згідно з запитом адвоката Борзовця О.В., надісланим на адресу ТОВ «Агрофірма «Маяк» 17.01.2022 року, адвокатом повідомлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером: :00:004:0818. Також адвокат просив в надати: копію договору оренди землі (емфітевзису) укладеного щодо вказаної земельної ділянки; підтвердження сплати платежів за користування земельною ділянкою; причину виникнення заборгованості по сплаті орендної плати якщо така існує.

Доказів надання позивачем чи його представником до ТОВ «Агрофірма «Маяк» банківських реквізитів, точної адреси чи інших даних необхідних для перерахунку плати за користування земельною до матеріалів справи не додано. Таким чином, відповідач з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати обов`язок щодо виплати орендної плати позивачу.

Як вбачається із досліджених судом доказів ОСОБА_1 не був стороною вказаного спірного договору. Позивач набув в порядку спадкування після ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 4,4233 га та з цього часу в нього виникло право на отримання плати за користування земельною ділянкою. До суду з позовом у цій справі ОСОБА_1 звернувся 12 травня 2022 року.

Питання щодо стягнення заборгованості по платі за користування земельною ділянкою, яка належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України), позивачем не ставилось і не вирішувалось.

Судом встановлено, що відповідачем виконувався обов`язок щодо виплати коштів за спірним договором у 2020 році. У подальшому ним також вживалися заходи для виконання своїх зобов`язань перед новим землекористувачем. Позивачем в свою чергу, не доведено систематичну (послідовно неодноразову) несплату орендарем орендодавцю, яка відповідно до норм ст. 141 ЗК України є обов`язковою підставою для розірвання договору про надання права користування земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного, звернення позивача до суду з позовом про розірвання Договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 12.05.2020, вже через декілька місяців після направлення повідомлення землекористувачу про перехід права власності на земельну ділянку не узгоджується із засадами розумності, добросовісності та справедливості, визначеними статтею 3 ЦК України.

За таких обставин суд приходить до переконання, що між сторонами склалися відносини, за якими позивач, як власник земельної ділянки, не має бажання збереження правовідносин з відповідачем, позивачем не отримується плата за користування земельною ділянкою, незважаючи на спроби відповідача виплатити йому грошові кошти. Послідовність дій землевласника, його не бажання отримувати кошти, вказує на створення ним підстав для розірвання Договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису).

Доводи позивача про те, що відповідач систематично порушує істотні умови договору, тим самим порушує право на одержання плати в термін встановлений Договором, оскільки відповідно до частини першої статті 537 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори, є необґрунтованими.

Так, у постанові від 09.12.2020 у справі № 709/1089/17 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вказав, що відповідно до ст. 537 ЦК України, боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних із нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса в разі: відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; відсутності представника недієздатного кредитора. Внесення належних із боржника кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса на підставі ст. 537 ЦК України є правом, а не обов`язком боржника. Несплата орендної плати у разі відсутності даних про орендодавця і не внесення грошових коштів у депозит не може тлумачитись як систематична несплата орендної плати і бути підставою для розірвання такого правочину.

Інших обставин, які б свідчили про наявність підстав для припинення (дострокового припинення) Договору, позивач та його представник не зазначили і судом не встановлено.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 ЦПК України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п. 63).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, п. 50), в аспекті змагальності, наголошується на тому, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору оцінку фактів, яку їм було надано в межах національного провадження, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд; стаття 6 Конвенції, в той же час, не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або способів їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами. Аналогічна позиція також міститься у рішенні в справі «Олюджіч проти Хорватії» (Olujic v Croatia), №22330/05, п. 77).

В інших рішеннях цього Суду сформовані такі підходи до розуміння принципу змагальності: згідно зі статтею 19 Конвенції обов`язок Суду полягає у забезпеченні дотримання зобов`язання, що здійснюються Договірними сторонами Конвенції, зокрема, його функція не стосується фактів чи законів, які враховані національним судом, якщо тільки вони не порушили прав та свобод, захищених Конвенцією; Суд не може погодитися принципово та абстрактно з тим, щоб незаконно отримані докази можуть бути допустимими («Schenk v. Switzerland, заява №10862/84, п.п 45-46; «Garcia Ruiz v. Spain», заява №30544/96, п. 28; Spang v. Switzerland, №45228/99, п. 32); Суд повторює, що він не уповноважений замінювати свою оцінку фактичних обставин, зроблену національними судовими органами, проте відповідно до прецедентної практики Суду вимога справедливості судового розгляду включає дослідження способу, у який було отримано та представлено докази; завдання Суду, серед іншого, установити, чи провадження в цілому, включно зі способом отримання і представлення доказів, було справедливим у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції («Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands), заява №14448/88, п. 31).

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням вищезазначеного, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог суд приходить до переконання, що позивачем не доведено обставин щодо систематичного порушення відповідачем умов договору шляхом несплати позивачу передбачених договором платежів за користування земельною ділянкою, тому відсутні підстави для розірвання договору з цих підстав. Судом не встановлено також інших обставин, які були б підставою для розірвання спірного договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому виходячи із змісту вище зазначеної норми судові витрати позивачу не відшкодовуються. Відповідач про понесення ним судових витрат не заявляв.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 12, 13, 81, 83, 89, 258, 259, 263-265, 268, 351, 352, 354 ЦПК України

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування або ім`я сторін та інших учасників справи.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Маяк», місцезнаходження: 38600, Полтавська область, Полтавський район, смт Котельва, вул. Миколаївська, буд.169; код в .

Повне судове рішення складено 16 вересня 2022 року.

Суддя Є.А.Болибок