Справа № 216/6341/20
Провадження № 2/216/408/22
РІШЕННЯ

іменем України

12 серпня 2022 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Кузнецова Р.О.,

за участю секретаря судового засідання Гулковського О.С.,

заочно розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №4 приміщення суду у м. Кривому Розі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних позовних вимог на предмет спору - приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхової компанія», про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 25 листопада 2019 року о 08.15 год на вул. Ньютона навпроти буд. № 22 в м. Кривий Ріг водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем ВАЗ2103, номерний знак НОМЕР_1 , проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, відповідно на це не відреагував, при зміні напрямку руху при виконані повороту ліворуч, не переконався в тому, що це буде безпечно і не створить небезпеки для інших учасників руху внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем «Hyundai Santa Fe», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який після зіткнення виїхав за межі проїзної частини, де скоїв наїзд на перешкоду - дерево. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, зокрема транспортний засіб позивача «Hyundai Santa Fe», номерний знак НОМЕР_2 . Вартість матеріального збитку з технічної точки зору становить 177485,81 грн. 27.12.2020 на картковий рахунок позивача страховиком відповідача ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» було здійснено страхове відшкодування в розмірі 85000,00 грн. Також, своїми діями відповідач завдав йому моральної шкоди, яку він оцінює в 50000,00 грн. У зв`язку з вищевикладеним, просив суд: стягнути з відповідача на свою користь суму матеріального збитку в розмірі 92485,81 грн, моральну шкоду в сумі 50000,00 грн, а також судові витрати.

У судове засідання представник позивача адвокат Голуб С.О. не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні позову.

Відповідач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, а також письмовий відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що він є не належним відповідачем, оскільки його відповідальність була застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхової компанія», ліміт відповідальності якої становив 100000,00 грн. Крім того, розмір моральної шкоди значно завищений і не відповідає принципам розумності та справедливості.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про день та час слухання справи, причини своєї неявки суду не повідомив.

Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та, враховуючи що належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони у судове засідання не з`явились, суд ухвалив здійснювати розгляд справи за їх відсутності.

Враховуючи, що учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, судом встановлено, що постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 липня 2020 року провадження у справі №216/7559/19 провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що відносно ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №340885 від 04.12.2019, про те, що 25 листопада 2019 року о 08.15 год на вул. Ньютона навпроти буд. № 22 в м. Кривий Ріг водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем ВАЗ2103, номерний знак НОМЕР_1 , проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, відповідно на це не відреагував, при зміні напрямку руху при виконані повороту ліворуч, не переконався в тому, що це буде безпечно і не створить небезпеки для інших учасників руху внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем «Hyundai Santa Fe», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який після зіткнення виїхав за межі проїзної частини, де скоїв наїзд на перешкоду - дерево. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29.09.2020 постанову Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 липня 2020 року, якою провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст.124 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення скасовано. Постановлено нову, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 закрито, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ч. 2 ст. 38 КУпАП.

З правового аналізу п. 7 ст. 247 КУпАП вбачається, що його застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1 ч. 1ст. 247 КУпАП через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі N 910/18319/16.

Наразі, закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення з наведених вище підстав не означає відсутність в діях особи вини для настання цивільно-правової відповідальності.

Також, згідно з висновком експертного дослідження судового експерта Пилипенка А.М. за №19/104-17/1/4д/6 від 03.08.2020, який був досліджений судом з матеріалів справи про адміністративне правопорушення №216/7559/19, встановлено, що при заданих даних, в діях водія ОСОБА_2 по керуванню автомобілем ВАЗ 2103, вбачаються невідповідності вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з ДТП. У заданій дорожній обстановці водій ОСОБА_2 створив небезпеку для руху водію ОСОБА_3 . Увімкнений покажчик лівого повороту водієм ОСОБА_2 перед маневром повороту не надав йому перевагу в русі.

У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що саме внаслідок неправомірних дій відповідача відбулась дорожньо-транспортна пригода та позивачу було завдано матеріальних збитків.

Відповідно до висновку судового експерта Рейнюка О.В. №291/19 від 14.01.2020 вбачається, що сума матеріального збитку, заподіяного з технічної точки зору власнику автомобіля «Hyundai Santa Fe», номерний знак НОМЕР_2 , складає 177485,81 грн.

За частиною першою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою та другою статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У статті 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до статті 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про страхування», страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем.

Відповідно до статті 980 ЦК України, предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

Статтею 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, яка завдала шкоду, можливе лише за умови, що згідно з Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у Постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Аналогічні позиції висловлені в Постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року справа № 490/5676/18, провадження № 61-11612св19 та Постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року справа № 756/2632/17 провадження № 61-12032св19.

Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика в межах ліміту відповідальності страховика.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18, вказано, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Такий правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 04 липня 2018 року у справі № 754/1108/15-ц, провадження № 61-20780св18.

За таких обставин, покладання обов`язку з відшкодування різниці між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, у межах страхового ліміту на відповідача, який уклав відповідний договір страхування і сплачував страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, оскільки на відповідача можна покласти відповідальність лише у разі, якщо відповідно до умов договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Відповідач на момент вчинення ДТП був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів №АО1670167, виданого приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхової компанія» (а.с. 30).

30.11.2019 ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «Українська пожежно-страхової компанія» з заявою про виплату страхового відшкодування, внаслідок чого, 18.12.2019 між ПрАТ «Українська пожежно-страхової компанія» та ОСОБА_1 укладено угоду про розмір і спосіб здійснення страхового відшкодування.

27.12.2019 ПрАТ «Українська пожежно-страхової компанія» перерахувало позивачу суму страхового відшкодування в розмірі 85000,00 грн.

У судовому засіданні, з пояснень представників сторін встановлено, що ліміт відповідальності в ПрАТ «Українська пожежно-страхової компанія» застрахованої особи, а саме: ОСОБА_2 , згідно з полісом №АО1670167, становить 100000,00 грн. Вказана обставина визнана представником позивача та відповідачем.

Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

За таких обставин, вбачається, що сума матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_1 внаслідок вчинення ОСОБА_2 дорожньо-транспортної пригоди, відшкодована страховиком ПрАТ «Українська пожежно-страхової компанія» у меншому розмірі (85000,00 грн), ніж передбачав ліміт відповідальності цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів (100000,00 грн) відповідно до умов полісу №АО1670167. Разом з цим, ОСОБА_1 , підписуючи угоду про розмір і спосіб здійснення страхового відшкодування від 18.12.2019, погодився на вищевказаний розмір страхового відшкодування в сумі 85000,00 грн, таким чином, діючи на користь страховика, та на шкоду собі, оскільки саме ПрАТ «Українська пожежно-страхової компанія», а не відповідач мало відповідати в межах ліміту відповідальності за завдану шкоду.

У зв`язку з вищевикладеним, враховуючи визнаний учасниками справи ліміт цивільно-правової відповідальності в розмірі 100000,00 грн, а також погоджене та виплачене страховиком страхове відшкодування в сумі 85000,00 грн, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 77485,81 грн на користь позивача.

Крім того, відповідно до частин першої - третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода завдана фізичній особі, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, судом враховується характер і обсяг заподіяної дорожньо-транспортною пригодою шкоди, а також поведінка відповідача, який будучи винним у ДТП, не намагався до цього часу добровільно відшкодувати спричинену ним шкоду. Пошкодження автомобіля дійсно негативно вплинули на спосіб життя позивача, а невирішеність питання викликає в нього моральні страждання.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи, що в результаті скоєння дорожньо-транспортної пригоди позивачу була спричинена матеріальна шкода, а також спричинені моральні переживання та страждання, приймаючи до уваги визнання позову в частині стягнення моральної шкоди відповідачем, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги потерпілого в частині стягнення моральної шкоди та стягнути з відповідача на користь позивача кошти в розмірі 5000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, вказана сума є об`єктивною та достатньою для відшкодування моральної шкоди, що відбулася внаслідок неправомірних дій відповідача.

Щодо понесених ОСОБА_1 судових витрат, суд приходить до таких висновків.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Правовим висновком постанови Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі №372/1010/16-ц визначено, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

До суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача адвокатом Голцбом С.О. надано тільки договір про надання правової допомоги, укладений зі ОСОБА_1 , а також копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

У зв`язку з вищевикладеним, суд не вбачає підстав для стягнення понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу, оскільки позивачем не зазначено з чого складається вказана грошова сума, відсутній розрахунок таких витрат,та не надано доказів, що підтверджують оплату цих витрат (квитанції, чеки, платіжні доручення, акти приймання-передачі виконаних робіт).

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

У зв`язку з проведенням експертного дослідження №291/19 від 14.01.2020 з визначення матеріального збитку позивачем сплачено 4000,00 грн, що підтверджується квитанцією №000359 (а.с. 39), тому вказана вимога позивача підлягає задоволенню як така, що є доведеною.

Відповідно до вимог ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» позивачем при пред`явленні цього позову за вимоги щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди було сплачено судовий збір у розмірі 1765,66 грн. Разом з цим, відповідно до заявленої ціни позову в розмірі 142485,81 грн, сума судового збору підлягала сплаті в розмірі 1424,86 грн, таким чином вбачається, що позивачем зайво переплачений судовий збір в сумі 340,80 грн, який підлягає поверненню.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, враховуючи пропорційність задоволення вимог, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 824,86 грн.

Керуючись ст.ст. 22, 1166, 1167, 1187, 1188, 1192 Цивільного кодексу України, ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ЗУ «Про страхування», ст.ст. 2, 12, 13, 133, 141, 223, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних позовних вимог на предмет спору - приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхової компанія», про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 77485,81 грн (сімдесят сім тисяч чотириста вісімдесят п`ять гривень вісімдесят одна копійка).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень).

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді: витрат за послуги експерта автотоварознавця в сумі 4000,00 грн (чотири тисячі гривень) та судового збору в сумі 824,86 (вісімсот двадцять чотири гривні вісімдесят шість копійок).

Зобов`язати Головне Управління Державної казначейської служби України Дніпропетровської області (49000, м. Дніпро, вул. Челюскіна 1) повернути ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 340,80 грн (триста сорок гривень вісімдесят копійок), сплачену згідно з квитанцією №0.0..1 від 06.11.2020.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

-позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

-відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 ;

-третя особа: приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія», код ЄРДПОУ 20602681, місцезнаходження: 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 40.

Рішення надруковане суддею в одному примірнику.

Суддя Р.О.КУЗНЕЦОВ