ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4018/22 Справа № 180/2860/21 Суддя у 1-й інстанції - Тананайська Ю. А. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Кравченка Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Марганецька міська рада Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Марганецька міська рада Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що квартира АДРЕСА_1 , належить їй на праві власності. В квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який є її чоловіком. Зазначає, що відповідач не проживає в квартирі, у квартирі відсутні його речі, він не сплачує комунальні послуги. Місце перебування відповідача їй не відомо. Вона не може на власний розсуд розпоряджатися своїм майном, що є порушенням її права володіти, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, несе додаткові витрати по сплаті комунальних платежів. На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 січня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Марганецька міська рада Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити повністю. Судові витрати залишено за позивачем.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 20 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин у справі, неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

У порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ст. 274 ЦПК України, розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

У справі встановлено, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01 червня 2007 року (а.с.3).

Від шлюбу мають неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10).

Позивач ОСОБА_1 є власником житлової квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування квартири від 16 травня 2002 року, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Дніпропетровським обласним комунальним підприємством «Марганецьке бюро технічної інвентаризації» за № 23707705 від 31 серпня 2009 року (а.с.4, 6).

З довідки про склад сім`ї, виданою Центром надання адміністративних послуг Марганецької міської ради 22 листопада 2021 року вбачається, у належній позивачці житловій квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_2 (а.с.10).

З акту про не проживання, складеного 02 листопада 2021 року та підписаного мешканцями-сусідами, затвердженого директором КП Інфраструктурного розвитку та благоустрою Марганецької міської ради А.В. Яковенко, вбачається, відповідач у квартирі АДРЕСА_1 не проживає з 03 січня 2020 року (а.с.11).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на те, що ст.ст. 319, 321 ЦК України не можуть бути підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного засування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, оскільки суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, яка підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження, що відповідно до ст.376 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За правилами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з вимогами ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 405 ЦК України визначено, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члени сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У справах цієї категорії необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01 червня 2007 року (а.с.3).

Від шлюбу мають неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10).

Позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування квартири від 16 травня 2002 року, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Дніпропетровським обласним комунальним підприємством «Марганецьке бюро технічної інвентаризації» за № 23707705 від 31 серпня 2009 року (а.с.4, 6).

З довідки про склад сім`ї, виданої Центром надання адміністративних послуг Марганецької міської ради 22 листопада 2021 року вбачається, у належній позивачці квартирі, крім позивача та дітей, зареєстрований і відповідач ОСОБА_2 (а.с.10).

З акту про не проживання, складеного 02 листопада 2021 року та підписаного мешканцями-сусідами, затвердженого директором КП Інфраструктурного розвитку та благоустрою Марганецької міської ради А.В. Яковенко вбачається, відповідач у квартирі АДРЕСА_1 не проживає з 03 січня 2020 року (а.с.11).

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, ОСОБА_1 на підставі ст.ст. 319, 321 ЦК України просила суд визнати свого чоловіка ОСОБА_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 таким, що втратив право користування житлом.

Встановлено, відповідач ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_1 , тому є членом сім`ї позивача, і виниклі між сторонами правовідносини регулюються ст.405 ЦК України.

До суду першої інстанції позивачем було надано акт про не проживання, складений 02 листопада 2021 року у присутності мешканців-сусідів, затвердженого директором КП Інфраструктурного розвитку та благоустрою Марганецької міської ради А.В. Яковенко, з якого вбачається, відповідач ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає з 03 січня 2020 року.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У вказаному акті зазначено, що відповідач ОСОБА_2 у квартирі не проживає з 03 січня 2020 року, однак причини не проживання відповідача у квартирі взагалі не вказані.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач, який є чоловіком позивача, дійсно не проживає у належній їй квартирі без поважних причин понад один рік.

Будь-яких інших доказів на підтвердження не проживання відповідача у квартирі, що належить позивачу, саме без поважних причин матеріали справи не містять.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Марганецька міська рада Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Марганецька міська рада Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді Т.П.Красвітна

О.В.Свистунова