Справа №483/242/20 Головуючий у 1-й інстанції Шевиріна Т. Д.
Провадження № 22ц/812/697/22 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 серпня 2022 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої: Ямкової О. О.,

суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Лівшенком О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Інституту Військово-Морських Сил Національного Університету «Одеська морська академія» (Інститут ВМС НУ «ОМА»)

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 травня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Шевиріної Т. Д. в місті Очакові Миколаївської області о 9 годині 00 хвилин, зі складанням його повного тексту по справі

за позовом

Інституту ВМС НУ «ОМА» до ОСОБА_1 ,

про відшкодування шкоди, заподіяної працівником

при виконанні своїх трудових обов`язків, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року Інститут ВМС НУ «ОМА» звернувся із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником під час виконання службових обов`язків в сумі 476 073 грн 92 коп.

В обґрунтування позову зазначав, що за наказом №2 від 5 січня 2016 року відповідачку ОСОБА_2 прийнято на роботу на посаду комірника взводу матеріального забезпечення факультету військово морських сил Національного університету «Одеська морська академія», правонаступником якого є Інститут ВМС НУ «ОМА». У подальшому за наказом №90 від 12 травня 2016 року її переведено на посаду завідуючої речового складу відділення матеріально-технічного-забезпечення факультету військово морських сил Національного університету «Одеська морська академія» з укладенням договору про повну матеріальну відповідальність №96.

24 лютого 2017 року відповідачкою подано заяву про звільнення з роботи за згодою сторін, у зв`язку з чим призначено комісію для здачі-приймання речового майна речового складу, за результатами роботи якої виявлено нестачу, та наказом начальника Інституту ВМС НУ «ОМА» №52 від 17 березня 2017 року за встановленими обставинами призначено проведення службового розслідування.

Наказом начальника Інституту ВМС НУ «ОМА» відповідачку звільнено з займаної посади відповідно до пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України з 15 березня 2017 року.

Згідно з результатами службового розслідування 9 червня 2017 року складено акт №20 за яким сума нестачи склала 457 683 грн 92 коп., та з урахуванням кратності відповідно до Переліку військового майна склала 476 073 грн 92 коп..

За наслідками перевірки позивач звернувся із заявою до органів внутрішніх справ, з цивільним позовом не звертався.

23 червня 2018 року слідчим Слідчого відділу Приморського відділу поліції проведено досудове розслідування та винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Посилаючись на вказані обставини та положення статті 134 КЗпП України позивач просив стягнути з відповідачки заподіяну шкоду.

У відзиві на позовну заяву відповідачка, від імені якої діяв адвокат, вважала позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено яке майно приймала позивачка та вказувала на відсутність акту приймання-передачи майна при прийнятті її на роботу, акт складено на підставі звіту фінансового аудиту та аудиту фінансово-господарської діяльності за період, коли вона ще не була прийнята на роботу, а звірка з фінансово економічним відділом проведена та використана оборотна відомість речового майна вже після її звільнення.

За такого вказувала, що позивачем не надано належних та допустимих доказів її вини.

У відповіді на відзив позивач вважав доводи відзиву не обґрунтованими, вважаючи додані до позовної заяви докази належними та допустимими.

У поданих запереченнях відповідачка, від імені якої діяв представник, повторно вказала на те, що позивач не довів обставини, на які він посилається як на підставу позовних вимог.

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 1 грудня 2020 року позов залишено без розгляду.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року вищевказану ухвалу скасовано, справу направлено для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції.

У відповідь на додатково подані позивачем докази відповідачка, від імені якої діяв представник, виклала сумніви щодо достовірності поданих в якості письмових доказів документів.

У липні 2021 року відповідачка, від імені якої діяв представник, звернулась з клопотанням про призначення по справі судової економічної експертизи.

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 вересня 2021 року клопотання представника відповідачки ОСОБА_1 задоволено, по справі призначено судову економічну експертизу, провадження по справі зупинено.

У грудні 2021 року відповідачка, від імені якої діяв представник, звернулась з заявою про застосування позовної давності, посилаючись на положення статті 233 КЗпП України та відповідну судову практику.

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 січня 2022 року провадження у справі відновлено.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 травня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем пропущено встановлений частиною 3 статті 233 КЗпП України річний строк для звернення до суду із цим позовом.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильно встановлені судом обставини справи та невірно застосовані норми матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити.

На думку позивача суд дійшов невірного висновку про пропуск строку для звернення до суду, оскільки постанову слідчого про закриття кримінального провадження від 20 червня 2018 року ним отримано лише в червні 2019 року.

Вказував, що на те, що судом вирішено справу без з`ясування думки представника позивача про можливість виконання доручення експерта та проведення експертизи, а також не заслухані пояснення стосовно можливості застосування у даній справі позовної давності, чим порушено право позивача на об`єктивне та неупереджене судочинство.

Зазначав що суд не виконав обов`язку щодо перевірки причин пропуску строку та не виклав доводів стосовно неможливість його поновлення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню. Повторно виклала доводи щодо пропуску позивачем строку на звернення до суду із цим позовом.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до наказу начальника факультету військово-морських сил Національного університету «Одеська морська академія» №2 від 5 січня 2016 року ОСОБА_3 прийнято на посаду комірника взводу матеріально-технічного забезпечення факультету військово-морських сил Національного університету Одеська морська академія (т. 1 а.с.7, 8).

Наказом начальника факультету військово-морських сил Національного університету «Одеська морська академія» №90 від12 травня 2016 року ОСОБА_1 переведено на посаду завідуючої речового складу відділення матеріально-технічного забезпечення факультету військово-морських сил Національного університету «Одеська морська академія» з подальшим укладенням договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 96 (т. 1 а.с.9, 10 ).

Відповідно до функціональних обов`язків завідувача речового майна, затверджених наказом № 21 від 30 грудня 2016 року, визначено, що завідувач речового складу несе відповідальність за прийняття, вірне збереження, якісний стан, повну наявність і вчасний облік матеріальних засобів речової служби; зобов`язаний суворо виконувати правила прийому, збереження, видачі і здачі матеріальних засобів, не допускати випадків їх псування і нестач; приймати і видавати матеріальні засоби за установленими формами документів; вести кількісний і якісний облік матеріальних засобів, які знаходяться на складі (т. 1 а.с.11-12).

24 лютого 2017 року відповідачкою було подано заяву про звільнення з роботи за згодою сторін ( т.1 а.с.13)

15 березня 2017 року наказом начальника Інституту ВМС НУ «ОМА» відповідачку ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за згодою сторін (т. 1 а.с.14).

За змістом акту прийому-передачі речового майна від 15 березня 2017 року, який не підписано ОСОБА_1 , у ході роботи комісії по здачі-приймання речового майна речового складу Інституту, виявлено нестачу майна на суму 1 195 581 грн 30 грн. та надлишки на суму 66 043 грн 10 коп. (т. 1 а.с.15).

Наказом начальника Інституту ВМС НУ «ОМА» № 88 від 18 травня 2017 року призначено службове розслідування з метою повного з`ясування причин і обставин, що призвели до нестачі та надлишків майна на речовому складі Інституту, яке проведено за відсутністю відповідачки, у зв`язку з її звільненням (т. 1 а.с.30).

За результатами цього розслідування складено акт № 20 від 9 червня 2017 року, згідно з яким сума нестачі речового майна склала 457 683 грн 92 коп. (т. 1 а.с.31-42).

За змістом акту службового розслідування встановлено, що основними причинами виявленої нестачи та надлишків на складі речового майна стали порушення обліку речового майна на складі та речовій службі іншою особою колишнім начальником речової служби факультету ВМС ( т. 1 а.с.31-41).

Саму оборотну відомість речового майна, яке рахується за ОСОБА_1 складено станом на 12 червня 2017 року, тобто через три місяці після її звільнення ( т. 1 а.с.42-43).

Разом з тим, на підставі наказу начальника Інституту № 89 від 12 червня 2017 року нестачу речового майна у сумі 457 683 грн 92 коп. внесено до книги обліку нестач з урахуванням кратності відповідно до Переліку військового майна, нестача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 880 від 2 листопада 1995 року, та вказана сума нестачі покладена на відповідачку (т. 1 а.с.44-46, 47-49).

Встановивши такі обставини і враховуючи, що сума нестачі, що покладена на відповідальну особу, є спірною, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем строку на звернення до суду з цим позовом, і ці висновки суду є такими, що відповідають нормам матеріального права.

Судом вірно визначено, що моментом виявлення заподіяної позивачу шкоди є винесення 12 червня 2017 року наказу за результатом акту службового розслідування від 9 червня 2017 року.

В той же час заперечуючи проти такого відліку часу, позивач посилався на своє звернення до органу внутрішніх справ з метою порушення кримінального провадження, у межах якого цивільного позову не подавав, та дізнався про його закриття із повідомлення прокурора військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України від 3 червня 2019 року, де Інституту повідомлено про те, що 20 червня 2018 року слідчим Слідчого відділу Приморського відділу поліції проведено досудове розслідування та винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (т. 2. а.с. 177).

За наданою копією листа вбачається, що позивач отримав його 4 червня 2019 року.

Тому, враховуючи дату повідомлення Інституту ВМС НУ «ОМА» про закриття кримінального провадження, якою є 4 червня 2019 року, вважав, що звернувся до суду із цивільним позовом 18 лютого 2020 року у межах строку, передбаченого законом, та на ці обставини посилався у змісті апеляційної скарги.

Разом з тим, ці доводи суперечать положенням норм матеріального права, які вірно застосовані судом першої інстанції до правовідносин, що виникли між учасниками справи та їх регулюють.

Так, згідно зі статтею 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Випадки повної матеріальної відповідальності визначені статтею 134 КЗпП України.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.

Однак, відповідно до частини третьої статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо строк пропущено без поважних причин, суд відмовляє у позові з цих підстав.

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29 грудня 1992 року роз`яснено, що судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення до суду з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

За змістом ч. 2 п. 3, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємством, установам, організаціям їх працівниками» суд, керуючись вимогами цивільного процесуального законодавства, у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135?, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

У Постанові № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

За такого, враховуючи, що між складенням акту службового розслідування із визначенням кінцевої суми завданої працівником шкоди, що відбулося 12 червня 2017 року та винесенням постанови слідчим 20 червня 2018 року минуло більше року, за умови, що позивачем не було пред`явлено цивільний позов в рамках кримінального провадження, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про те, що позивачем пропущено річний строк для звернення до суду з цим позовом.

Також, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для відрахування початку перебігу річного строку, визначеного статтею 233 КЗпП з дати отримання повідомлення про закриття кримінального провадження, а саме 4 червня 2019 року.

До таких висновків колегія дійшла з урахуванням правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі №6-1263цс15 і від 27 квітня 2016 року у справі №6-216цс16, якими визначається, що прийняття постанови про порушення кримінальної справи, або про звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження не усуває юридичного значення доведених до відома юридичної особи або органу державного управління актів, висновків та інших документів, здатних підтвердити початок перебігу встановленого частиною 3 статті 233 КЗпП України строку звернення до суду.

Враховуючи те, що Інституту ВМС НУ «ОМА» , як юридичній особі, було відомо про наявність суми нестачі, ще при складенні відповідного акту 12 червня 2017 року, відповідальність за яку керівництво Інституту поклала саме на відповідачку, що підтверджено відповідними документами, уповноважені особи не тільки не звернулися із відповідним позовом до суду, але навіть не пред`явили його у кримінальному проваджені, обмежившись подачею відповідною заяви до ОВС з метою порушення кримінального провадження.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що початком перебігу строку встановленого частиною 3 статті 233 КЗпП України строку звернення Інституту ВМС НУ «ОМА» до суду є 12 червня 2017 року, дата складення акту службового розслідування із встановленням точної суми нестачи та направлення відповідної інформації до слідчих органів.

Між тим, починаючи з цього строку позивач не тільки не притягнув ОСОБА_1 до дисциплінарної та матеріальної відповідальності, але взагалі не прийняв до неї як до колишнього працівника будь-яких заходів щодо вирішення питання про покриття виявленої шкоди, звільнивши її за згодою сторін у день складення акту про нестачу.

Посилання позивача на початок перебігу строку з червня 2019 року є неспроможними, та спростовується матеріалами справи в яких надано докази щодо встановлення факту нестачи із внесенням відомостей про неї у відповідні реєстраційні журнали.

Таким чином, правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача шкоди немає, так як позивачем пропущений строк на звернення до суду з цими вимогами.

Щодо доводів позивача про порушення його права на надання пояснень з приводу судової економічної експертизи та пропуску позовної давності, то вказане спростовується матеріалами справи, з яких вбачається, що як до призначення експертизи, а саме у травні 2021 року ( т. 2. а.с.28), так і після її призначення, а саме у січні 2022 року (т. 2 а.с.104) позивачем направлено до місцевого суду заяви з клопотанням про розгляд справи без участі представника позивача, що свідчить про те, що позивач скористався своїм правом на участь в судовому засіданні та надання пояснень по суті спору та з інших питань.

Клопотань про призначення експертизи представниками позивача не заявлялося, а тому у суду не могло бути обґрунтованого очікування, навіть уявного, щодо можливості пред`явлення позивачем додаткових клопотань при надсиланні експертом клопотання про неможливість її проведення за відсутності достатності даних.

Стосовно необхідності надання пояснень щодо причин пропуску позовної давності, то використання прав та інтересів на свій захист юридична особа здійснює виключно на свій розсуд, враховуючи зокрема і те, що строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін та надання нею пояснень.

Враховуючи викладене, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, в межах доводів апеляційної скарги, як того вимагає стаття 367 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для його зміни чи скасування, та перерозподілу витрат.

Інші доводи апеляційної скарги позивача зводяться до помилкового розуміння норм матеріального і процесуального права, переоцінки обставин, вірно встановлених та оцінених судом першої інстанції, і на законність судового рішення у справі не впливають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Інституту Військово-Морських Сил Національного Університету «Одеська морська академія» залишити без задоволення, а рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді С. Ю. Колосовський

О. В. Локтіонова