КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №369/831/20 Головуючий у І інстанції Ковальчук Л.М. Провадження №22-ц/824/8059/2022 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

розглянувши у в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вище вказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 20 лютого 2012 року відповідача визнано батьком дитини, а також з відповідача стягнуто на користь позивача на утримання сина аліменти у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з 12 квітня 2011 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак, відповідачем рішення суду про стягнення аліментів не виконано, відповідно станом на 31 серпня 2021 року утворилась заборгованість по сплаті аліментів, у розмірі 1508140 грн. 86 коп.

Враховуючи ту обставину, що ст. 196 СК України обмежує можливість стягнення пені по аліментам у розмірі, який не перевищує загальний розмір заборгованості по аліментам, то у зв`язку із цими обставинами, та з урахуванням уточнених позовних вимог стягненню підлягають 220955 грн. 25 коп.

На підставі викладеного в позові та з урахуванням обмежень щодо розміру пені позивач просила суд першої інстанції стягнути на свою користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 220955,25 грн. за період з 01 вересня 2013 року та по 31 серпня 2021 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 листопада 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 01 вересня 2013 року та по 31 серпня 2021 року у розмірі 220955,25 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що єдиною причиною невиконання рішення суду про стягнення аліментів є невпевненість у своєму батьківстві по відношенню до дитини ОСОБА_4 .

Зазначає, що під час ухвалення рішення Пролетарським районним судом Донецької області від 20 лютого 2012 року у справі №2-889/11 не було проведено генетичну експертизу, оскільки скаржник мав релігійні переконання щодо надання зразків свого організму для дослідження, а тому суд не вірно розцінив відмову ОСОБА_1 від проведення такої експертизи.

За таких обставин, апелянт вимушено змінив свої релігійні переконання та провів таку експертизу та 31 січня 2013 року дізнався, що не є біологічним батьком, внаслідок чого вважає, що в його діях відсутність вини, щодо несплати аліментів на підставі рішення Пролетарського районного суду м. Донецька від 20 лютого 2012 року.

В подальшому 08 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про оспорювання факту батьківства. У вказаній справі було призначено та проведено повторну генетичну експертизу, якою встановлено, що апелянт є батьком ОСОБА_4 . Та саме з того моменту ОСОБА_1 мав впевненість, що є біологічним батьком дитини та почав самостійно сплачувати аліменти.

Крім того зазначає, що розмір самої заборгованості зі сплати аліментів, а від так і пені відповідно підраховано державним виконавцем не вірно, оскільки нарахування аліментів здійснювалось на підставі середнього заробітку в регіоні, в той час як боржник мав офіційний дохід.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_2 в якому зазначено, що оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому не може бути скасовано з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі.

У відзиві ОСОБА_2 зазначає, що рішенням Пролетарського районного суду від 20 лютого 2012 року встановлено, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_4 і зобов`язаний сплачувати аліменти на користь позивача для утримання малолітного сина. Крім того вказані обставини підтверджуються висновком експерта від 26 березня 2021 року, який був проведений під час розгляду справи про спорювання батьківства.

Таким чином, батько дитини свідомо не виконував свій обов`язок щодо сплати аліментів, а тому в його діях наявна вина.

На підставі викладеного у відзиві ОСОБА_2 просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У зв`язку з тим, що суддя-доповідач та судді-учасники колегії перебували у відпустках, у суду була відсутня можливість розглянути дану цивільну справу в межах строку, що визначений ст. 371 ЦПК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року було призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі.

Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 12 липня 2012 року.

20 лютого 2012 року Пролетарським районним судом м. Донецька прийнято рішення по справі № 2-889/11, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 19 квітня 2012 року, яким визнано ОСОБА_1 батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини від всіх доходів (заробітку), починаючи з 12 квітня 2010 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

15 травня 2012 року Пролетарським районним судом м. Донецька видано Виконавчий лист по справі 2-889/11.

22 жовтня 2012 року старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції Мартиненко В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 34809234 за виконавчим листом № 2-889/11 від 15 травня 2012 року.

Згідно Довідки-розрахунку № 34809234/5 від 14 серпня 2018 року, № 34809234 від 15 листопада 2019 року, № 34809234 від 03 вересня 2021 року вбачається, що заборгованість по сплаті аліментів станом на 31 серпня 2021 року включно складає 220955,25 грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд виходив з того, що відповідач зобов`язаний був сплачувати аліменти відповідно до рішення суду щомісячно у визначеному розмірі, однак, від виконання рішення ухилявся у зв`язку з чим утворилась заборгованість по сплаті аліментів та наявні правові підстави для нарахування пені.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Нормами чинного законодавства передбачено, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 712/11291/20.

Згідно ст. 18 ЦПК України Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до ст. ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Таким чином, наявність судового рішення про стягнення з відповідача аліментів на дитину вже свідчить про наявність у останнього відповідного зобов`язання, яке передбачено нормами сімейного законодавства та спрямовано на забезпечення належного утримання та розвитку дитини, а тому доводи апелянта про те, що він належним чином не виконував зобов`язання щодо сплати аліментів, у зв'язку з тим, що він не був впевнений, що є батьком ОСОБА_4 , а їх тому заборгованість виникла не з його вини не знайшли свого підтвердження.

Окрім того, в доводах апеляційної скарги не зазначено причин відповідача не звертався до суду з позовом про оспорювання батьківства з 2013 року по 2019 року.

З урахуванням викладеного колегія судді погоджується з висновком суду першої інстанції, що апелянтом не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з його вини.

Щодо доводів апеляційної скарги, що розмір самої заборгованості зі сплати аліментів, а від так і пені підраховано державним виконавцем не вірно, оскільки нарахування аліментів здійснювалось на підставі середнього заробітку в регіоні, в той час як боржник мав офіційним дохід колегія суддів не бере до уваги, виходячи з наступного.

Матеріалами справи та матеріалами виконавчого провадження підтверджується наявність у ОСОБА_1 заборгованості по сплаті аліментів, розрахунок такої заборгованості було проведено державним виконавцем в порядку примусового виконання рішення суду.

Крім того, ОСОБА_1 зазначав, що оскаржує вказану довідку-розрахунок, яка була виконана державним виконавцем. Проте в матеріалах справи відсутні судові рішення, щодо визнання дій державного виконавця протиправними, а тому суд апеляційної інстанції не може ставити під сумнів те, що вказаний розрахунок є не вірним. До того ж платник аліментів мав можливість повідомити виконавця про оформлення доходів.

Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції вірно встановив всі обставини справи, надав належну правову оцінку наданим сторонами доказам, а тому дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача пені за невиконання ним зобов`язання щодо сплати аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом апеляційної інстанції переглядається рішення суду лише в частині задоволених позовних вимог, розмір заборгованості по аліментах позивачем не оскаржувався, а відповідно судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків встановлених ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач

Судді: