КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/7628/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

встановив:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Мотивуючи свої вимоги тим, що 19 травня 2018 року він дав в борг ОСОБА_2 1000 доларів США, з строком повернення до 30 вересня 2018 року, що підтверджується власноручно написаною останнім розпискою.

Позивач в досудовому порядку намагався врегулювати спір шляхом надсилання претензій про повернення коштів, однак дані претензії залишилася без реагування.

Станом на день подачі позову ОСОБА_2 борг не повернув, що змусило його для захисту своїх прав звернутись до суду.

Просив суд, стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 19 травня 2018 року у розмірі 27800 грн; нарахування, що обумовлені розпискою, а саме, нарахування по 100 доларів США за кожен день прострочення, що складає 22156600 грн, подвійну облікову ставку НБУ за весь час прострочення, у розмірі 7285 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 270 грн та 3% річних у розмір 1529 грн.

Крім того просив стягнути судовий збір у розмірі 10510 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 19 травня 2018 року у розмірі 29329 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 100 грн.

У задоволенні решти вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що 19 травня 2018 року иіж ним та відповідачем була укладена розписка, згідно якої позивач передав відповідачу в борг суму коштів у розмірі 1000 доларів США, що еквівалентно на день подачі позову 27800 грн та зобов`язався повернути дані кошти до 30 вересня 2018 року.

Даною розпискою передбачено, що в разі не виконання обов`язків даної розписки, позичальник зобов`язується за кожен день прострочення виплачувати по 100 доларів США.

Відповідач не виконав умов боргового зобов`язання, не повернув позивачу ні основний борг, ні нарахування, що обумовлені розпискою в разі прострочення.

Загальна сума збитків згідно розписки становить 221602884 грн., що складається з: 27800 грн. - основна сума боргу згідно боргової розписки; 22156600 грн. - нарахування, що обумовлені розпискою, а саме, нарахування по 100 доларів США за кожен день прострочення; 7285 грн. - подвійна облікова ставка НБУ; 270 грн - інфляційні втрати; 1529 грн. - 3% річних від простроченої суми.

Просив суд, скасувати заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 травня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким відповідач отримав від позивача 1000 доларів США, про що склав власноручно написану розписку, за умови повернення коштів до 30 вересня 2018 року.

Передачу коштів сторони оформили відповідною розпискою.

Станом на день розгляду справи ОСОБА_2 грошові кошти, які отримав за розпискою від ОСОБА_1 не повернув.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягуючи з відповідача на користь позивача суму основного боргу, суд першої інстанції виходив з того, що строк повернення коштів був погоджений - до 30 вересня 2018 року, тоді як у матеріалах справи відсутні докази того, що зобов`язання було виконано частково, чи у повному обсязі.

Відтак, судом було установлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, та враховуючи встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 27800 грн основного боргу.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму 3% річних у розмірі 1529 грн та інфляційну складову боргу у розмірі 270 грн, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 31 липня 2020 року на виконання свого обов`язку відповідач позичені грошові суми не повернув позивачу та продовжує ними безпідставно користуватися.

Оскільки інший розмір процентів у випадку прострочення грошового зобов`язання сторонами у договорі позики (розписці) не визначено, та з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання зі сплати коштів, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Тому, 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 днів у році, що відповідає правовій позиції, яка міститься у постанові Великої палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа №373/2054/16-ц).

Відтак, згідно наданих позивачем розрахунків, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 01 жовтня 2018 року по 31 липня 2020 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційна складова боргу у розмірі 270 грн та 1529 грн - 3 % річних.

З висновками суду в цій частині рішення колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст.1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

При цьому, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, від 08 червня 2016 року у справі 6-1103цс16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 18 вересня 2013 року №6-63цс13 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16-ц.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням вищезазначених норм матеріального права, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що між сторонами існують зобов`язання, що випливають з договору позики.

За змістом ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові.

У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Боргова розписка про отримання коштів підписана власноручно відповідачем, є документом, який виданий боржником кредитору, тобто позивачу, за договором позики, що підтверджує його укладення і умови цього договору, засвідчує отримання відповідачем від позивача певної грошової суми.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі №707/2606/16-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року (справа №340/385/17) зроблено висновок, що позикодавець за договором позики в іноземній валюті має вільно обрати валюту стягнення, або визначену у договорів позики (розписці) або у національній одиниці - гривні.

Також даним рішенням визначено, що позичальник який скористався правом на стягнення боргу у гривні, має право на стягнення боргу з урахуванням інфляційних втрат та процентів відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України.

Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №14-446цс18.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідач на користь позивача 27 800 грн основного боргу, 3% річних в розмірі 1529 грн та інфляційних втрат в розмірі 270 грн, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню без змін.

Разом з тим, відмовляючи позивачу у задоволенні позову в частині стягнення нарахування по 100 доларів США за кожен день прострочення та подвійної облікової ставки НБУ за весь час прострочення, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч.1 ст.1048 ЦК України не можуть бути застосовані з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України гривню суперечитиме ч.1,3 ст.1049 ЦПК України щодо обов`язку позичальника.

З висновком суду першої інстанції в частині вирішення вимоги щодо стягнення пені колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи розписки, ОСОБА_2 зобов`язався у разі не виконання обов`язків розписки, виплачувати позичальнику за кожен день прострочення по 100 доларів США.

Відповідно до параграфа 2 Глави 49 ЦК України, зокрема ст.ст.549-551 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно,які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Проценти на неустойку не нараховуються.

Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання (ст.617 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Оскільки сума неустойки визначена сторонами в розписці у розмірі по 100 доларів США за кожен день прострочення та визначена позивачем у розмірі 79 700 доларів США, що становить 2215660 значно перевищує розмір збитків, які становлять 27800 грн, колегія суддів вважає, що розмір неустойки підлягає зменшенню до 110 783 грн. на підставі ч.3 ст.551 ЦК України.

Рішення в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу є законним та обґрунтованим, оскільки позивачем не було надано до суду першої інстанції документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Крім того, ч.8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до положень ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати на правничу допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Згідно з ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.1-4 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони.

При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі №815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі №814/698/16.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову - на відповідача.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з ухваленням колегією суддів нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, що у відсотковому співвідношенні становить 62,54% від заявленої позивачем суми стягнення, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 6 572,95 грн., а оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, ухвалою Київського апеляційного суду від 13 червня 2022 року, то з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 9859,43 грн. за подачу апеляційної скарги, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, з урахуванням вищевикладеного, заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року підлягає скасуванню в частині вирішення вимоги щодо стягненні пені та розподілу судового збору, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 110 783 грн пені, 6 572,95 грн судового збору за подачу позову до суду першої інстанції та стягнення з ОСОБА_2 на користь держави Україна 9 859,43 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

В решті рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому повинно бути залишене без змін.

Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року скасувати в частині вирішення вимоги щодо стягненні пені та розподілу судового збору і ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 110 783,00 гривні пені.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 572,95 гривень судового збору за подачу позову до суду першої інстанції, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Держави Україна 9 859,43 гривень судового збору за подачу апеляційної скарги, пропорційно до розміру задоволених вимог.

В решті рішення суду першої інстанції від 07 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 14 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана