Справа №463/1019/22
Провадження №4-с/463/8/22
УХВАЛА

іменем України

25 серпня 2022 року м. Львів

Личаківський районний суд міста Львова у складі:

головуючого-судді Яворського С.Й.,

секретар судового засідання Козак О.В.,

з участю представника скаржника адвоката Сірого А.В.,

представника приватного виконавця Білецького І.М. адвоката Гринів Т.В.

представника стягувача - Подановського Т.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Львові скаргу ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), суб`єкт оскарження: приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Білецький Ігор Миронович (місце знаходження: 79000, м.Львів, вул.Грабовського П., 11 оф.№104), Державне підприємство «Сетам» (місце знаходження: 01001, м.Київ, вул..Стрілецька, 4-6, ) зацікавлена особа: стягувач АТ «Таскомбанк» на дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича щодо передачі на реалізацію квартири АДРЕСА_2 ,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з скаргою на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича, зацікавлені особи: Державне підприємство «Сетам», стягувач АТ «Таскомбанк» на дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича щодо передачі на реалізацію квартири АДРЕСА_2 .

В обгрунтування скарги зазначає, що 02.02.2022 року на адресу помешкання її матері - ОСОБА_2 по АДРЕСА_3 надійшов лист повідомлення ДП «Сетам» івід 25.ю01.2022 у якому її інформувалося про проведення електронних торгів з приводу примусової реалізації предмету іпотеки належної їй квартири АДРЕСА_2 . Вказаний документ було адресовано ОСОБА_1 , проте фактично скерований на іншу адресу, по якій вона не проживає з 2011 року, з цього часу вона прописана та проживає по АДРЕСА_1 . За змістом вищевказаного повідомлення 21.02.2022 мали відбутися електронні торги з приводу примусової реалізації предмету іпотеки належної їй квартири АДРЕСА_2 . Крім цього дізналась, що приватним виконавцем Білецьким І.М. на даний час вчиняються дії спрямовані на примусову реалізацію належного їй майна за зверненням нового стягувача АТ «Таскомбанк». Скаржник вважає дії приватного виконавця Білецького І.М. щодо вчинення дій спрямованих на примусову реалізацію належного їй нерухомого майна незаконним, з тих підстав, що судом було відмовлено у зверненні стягнення на належну їй квартиру АДРЕСА_2 . Виконавчий напис про звернення стягнення на квартиру не виносився, договір про задоволення вимог іпотеко держателя з нею не укладався, відповідне застереження безпосередньо в тексті договору іпотеки від 06.05.2008 відсутнє. При укладенні кредитного договору №KF48896 від 06.05.2008 із ОСОБА_3 , окрім неї ОСОБА_1 , поручителями за боржника також виступили ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Згідно інформації розміщеної у відкритому доступі АСВП, їй відомо, що з 2018 року приватним виконавцем Шелінською Ю.А. здійснюються виконавчі провадження №55951405, 55524525 та 56886462 з приводу стягнення грошових коштів, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №KF48896 від 06.05.2008, з кредитора ОСОБА_3 та поручителів: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на користь АТ «Таскомбанк». Також їй відомо, що станом на 25.03.2019 в рахунок погашення заборгованості було стягнуто близько 300000 грн., що являється 75% загальної суми заборгованості. Крім цього вказана квартира є її єдиним житлом, тому в силу приписів ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на це майно звертається в останню чергу, тому слід вживати інших заходів для погашення заборгованості. Вона не отримувала постанови про відкриття виконавчого провадження, а тому вважає що усі подальші дії приватного виконавця, в т.ч. оскаржувані, вчинено незаконно.

Представник скаржника адвокат Сірий А.В. в судовому засіданні вимоги скарги підтримав, просить таке задоволити.

Представник приватного виконавця ОСОБА_6 адвоката Гринів Т.В. та представник стягувача Подановський Т.Р в судовому засіданні проти вимоги скарги заперечили, в задоволенні такої просять відмовити.

Розглянувши матеріали справи, скаргу, мотиви її обґрунтування, надавши правову кваліфікацію діям учасників виконавчого провадження, правову норму, яка підлягає застосуванню у відносинах сторін, дослідивши її фактичні обставини, пов`язані з виконанням рішення суду, врахувавши доводи представника боржника, стягувача, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

За змістом частини першої статті 4 цього Закону діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів: 1) верховенства права; 2) законності; 3) незалежності; 4) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 5) обов`язковості виконання рішень; 6) диспозитивності; 7) гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; 8) розумності строків виконавчого провадження; 9) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Згідно з частиною другою статті 4 вказаного Закону державний виконавець та приватний виконавець повинні здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, не розголошувати в будь-який спосіб професійну таємницю, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Частиною першою та п`ятою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Згідно із ст. 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Встановлено, що між ВАТ «Електрон банк» правонаступником якого є ВАТ «Фольксбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №KF48896 від 06.05.2008 року, відповідно до якого банк надав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 32000 доларів США строком на 15 років (кредит).

06.05.2008 року між ВАТ «Електрон банк» правонаступником якого є ВАТ «Фольксбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено тристоронній іпотечний договір, відповідно до якого, ОСОБА_1 з метою повного та своєчасного виконання основного зобов`язання по кредитному договору №KF48896 від 06.05.2008 року, передала в іпотеку банку житлову квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26.01.2011 року по справі №2-253/2011, вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства ФОЛЬКСБАНКзаборгованість за кредитним договором КF 48896 від 06 травня 2008 р., в сумі 45 845 ( сорок пять тисяч вісімсот сорок пять ) дол. 52 центи США, що еквівалентно 364 013 ( триста шістдесят чотири тисячі тринадцять) грн. 42 коп. по курсу НБУ на день винесення рішення, шляхом звернення стягнення на майно, яке належить ОСОБА_1 - житлову квартира АДРЕСА_2 ,що складається з однієї житлової кімнати та кухні, житловою площею 14,7 кв.м. загальною площею 25,5 кв.м., що належить ОСОБА_1 на підставі: - Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 20.09.2007 р. державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Спільник З.В, за реєстровим № 3-2491, зареєстрованого згідно витягу № 16500629 про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого 01.11.2007р. Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, номер запису 3778, способом визначеним статтею 38 Закону України Про іпотеку, п.п. 16, 19 іпотечного договору, а саме на підставі рішення суду шляхом продажу майна ПАТ ФОЛЬКСБАНК свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі - продажу, для чого: забезпечити право публічного акціонерного товариства ФОЛЬКСБАНКщодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання дубліката правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату на житлову квартиру АДРЕСА_2 здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав нерухоме майно в органів БТІ, ЖЕУ, нотаріату, ДЗК, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмету іпотеки, тощо) необхідних для здійснення такого продажу, встановивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації не меншу ніж визначено у п.7 іпотечного договору.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 27.09.2011 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 26 січня 2011 року в частині щодо звернення стягнення на майно, яке належить ОСОБА_1 - житлову квартира АДРЕСА_2 скасувати та ухвалити нове рішення. В позові в частині щодо звернення стягнення на вказану житлову квартиру відмовлено. В решті частині рішення суду залишено без зміни.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 20.05.2019 року, видано Личаківському відділу Державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області (місце знаходження: 79019, м.Львів, пр.Чорновола, 39, ) дублікат виконавчого листа для виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2011 року у цивільній справі №2-253/2011 за позовом Публічного акціонерного товариства «Фольксбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 14.09.2021 року, замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (місцезнаходження: 79000, м.Львів, вул.Грабовського, 11, ) на Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» (місцезнаходження: 01032, м.Київ, вул.С.Петлюри, 30, ) у виконавчому листі, виданому для примусового виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2011 року у цивільній справі №2-253/2011 за позовом Публічного акціонерного товариства «Фольксбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

16.11.2021 року Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» звернулося до приватного виконавця Білецького І.М. з заявою про відкриття виконавчого провадження, до якої долучено оригінал виконавчого листа №2-253/2011 та ухвалу про заміну сторони стягувача по справі.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецьким І.М. від 16.11.2021 року, відкрито виконавче провадження ВП №67534275 з примусового виконання виконавчого листа №2-253/2011, виданого 15.10.2019 року Личаківським районним судом м.Львова про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача Публічного акціонерного товариства «Фольксбанк» заборгованість за кредитним договором KF 48896 від 06.05.2008 р., в сумі 45845,52 доларів США.

16.11.2021 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника.

17.11.2021 року приватним виконавцем скеровано вимогу до Центру надання адміністративних послуг щодо надання інформації про зареєстрованих осіб за адресою АДРЕСА_1 .

17.11.2021 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника.

18.11.2021 року приватним виконавцем отримано дозвіл іпотеко держателя на звернення стягнення на іпотечне майно.

18.11.2021 року приватним виконавцем постановою про опис та арешт майна (коштів) боржника описано та накладено арешт на квартиру, реєстраційний №19800834, за адресою АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_1

22.11.2021 року постановою приватного виконавця, у зв`язку із недосягненням згоди із боржником щодо визначення вартості арештованого майна призначено, призначено суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання Приватне Підприємство «Західний Експертно-Консалтинговий Центр».

23.11.2021 року приватним виконавцем отримано звіт про оцінку житлової нерухомості квартири АДРЕСА_2 .

Слід звернути увагу, що вищезазначені дії приватним виконавцем вчинені в період з 16.11.2022 року по 23.11.2021 року.

Відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

В матеріалах виконавчого провадження міститься лише одне підтвердження про скерування листа боржнику ОСОБА_1 , це список листів рекомендованих за 23.11.2021 року, де зазначено ОСОБА_1 . Даний список згрупованих рекомендованих листів не містить опису вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, що б давали змогу суду зрозуміти, який саме процесуальний документ приватним виконавцем скеровано боржнику ОСОБА_1 . Матеріали виконавчого провадження не містять підтвердження скерування боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження від 16.11.2021 року, що суперечить ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження».

Як встановлено матеріалами скарги, боржник з 07.10.2011 року не проживає за адресою вказаній у виконавчому документі, а проживає за адресою: АДРЕСА_1 , тобто в іпотечному майні. Як зазначає боржник в скарзі, та її адвокат в судовому засіданні, боржник не отримував постанови про відкриття виконавчого провадження, та будь-яких інших процесуальних документів від приватного виконавця. Про виконавче провадження дізналась лише з листа ДП «Сетам» щодо призначення повторного аукціону щодо реалізації предмету іпотеки.

Основною функцією державної виконавчої служби є задоволення вимог виконавчого документа, забезпечення дотримання при цьому прав та законних інтересів громадян та юридичних осіб, сприяння їм у реалізації процесуальних прав.

Примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа є завершальною стадією процесу захисту невизнаних, оспорюваних або порушених прав, свобод та інтересів осіб. Тому виконавче провадження загалом спрямоване на відновлення прав стягувача. Однак це не повинно утинати процесуальних прав боржника. Тим більше, що засадою виконавчого провадження є принцип верховенство права, який своєю чергою складається з таких стрижневих елементів як заборона свавільності та рівність перед законом.

У світлі рішень Європейського суд з прав людини «Сутяжник проти Росії», «Салов проти України» надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, які мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд, заведено називати «правовим пуризмом».

У справі «Ляскай проти Хорватії» Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що за певних обставин механічне застосування законодавства про виконавче провадження під час продажу нерухомого майна боржника може поставити під сумнів дотримання статті 1 Протоколу №1 до Конвенції (пункти 61-70, заява №58630/11).

Позаяк заходи примусового виконання рішень передбачають втручання у право власності боржника, то таке втручання повинно ґрунтуватися на законі, мати легітимну мету та знаходитися у справедливому балансі між його правами та публічними інтересами. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти. Тому завдання суду в таких випадках полягає в тому, щоб оцінити, чи відповідають застосовані державним виконавцем заходи нормам законодавства про виконавче провадження, і, якщо так, чи не були вони довільними або явно нерозумними.

Водночас окремою засадою виконавчого провадження є його гласність та відкритість. Гласність виконавчого провадження стосується його відкритості для широкої громадськості, а власне відкритість означає відкритість інформації про виконавче провадження для його учасників.

Важливим проявом відкритості у виконавчому провадженні є відкритість для його сторін інформації стосовно тих виконавчих дій, які вчиняються або вчинятимуться у ньому, забезпечена правом бути завчасно повідомленим виконавцем про час і місце вчинення цих дій. У аспекті забезпечення відкритості цієї інформації також є важливим доступ сторін до автоматизованої системи виконавчого провадження, який, окрім іншого, надає їм (чи принаймні створює відповідні умови) належним чином реалізовувати свої права та обов`язки як учасників виконавчого провадження.

Зрештою здійснення виконавчого провадження з дотриманням принципу відкритості впливає на забезпечення іншої засади такої діяльності права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на необхідність дотримання наведених засад під час виконавчого провадження.

Зокрема, Суд зауважував, що права сторони у виконавчому провадженні щодо обізнаності про стан виконавчого провадження будуть належним чином реалізовані лише у випадку вчинення виконавцем дій, спрямованих на надсилання документів у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Відсутність доказів направлення виконавцем постанови про опис і арешт майна, зокрема боржнику, свідчить про порушення прав останнього бути обізнаним про хід виконавчого провадження та на здійснення своєчасних процесуальних заходів для запобігання порушенню його прав та охоронюваних законом інтересів.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2019 року у справі №910/22695/13.

Також Суд зазначав, що автоматизована система виконавчих проваджень забезпечує можливість формування сторонами виконавчого провадження узагальненої інформації про рішення (виконавчі дії), прийняті (вчинені) виконавцем, із зазначенням дати їх прийняття (вчинення) та з можливістю роздрукування такої інформації; доступ сторонам виконавчого провадження до документів виконавчого провадження.

Ненаправлення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження з відповідним ідентифікатором доступу прямо порушує право сторони щодо доступу до інформації, наявної в автоматизованій системі виконавчих проваджень, яке передбачене частиною першою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження».

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 жовтня 2020 року у справі №873/26/20.

Зрештою Суд зазначав, що після проведеної оцінки державний виконавець зобов`язаний повідомити сторін про результати визначення вартості майна. Сторона є ознайомленою з результатами визначення вартості майна, якщо виконавець надіслав їй рекомендованим листом повідомлення про результати на адресу, зазначену у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року у справі №826/6706/18, від 19 листопада 2020 року у справі №240/5835/19.

Отже, передумовою дотримання державним виконавцем вказаних засад та вимог виконавчого провадження є належне сповіщення боржника про виконані чи заплановані виконавчі дії й рішення. Звідси й постає питання актуальності тієї адреси, на яку виконавець надсилає кореспонденцію боржнику.

Згідно із загальним правилом, що прописане у статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець здійснює надсилання документів виконавчого провадження на адресу боржника, яка вказана у виконавчому документі. Підставою для зміни виконавцем адреси листування є відповідна заява цього учасника провадження.

Загалом адреса направлення документів виконавчого провадження має бути прив`язана до адресанта і його дійсного місцезнаходження, оскільки це забезпечує комунікацію з ним. Адже процедура листування встановлена не для формальності, а, окрім іншого, покликана забезпечити (чи принаймні створити умови) для доведення інформації про виконавчі дії до учасника виконавчого провадження й надати йому можливість реалізувати свої права й обов`язки. Така особа обґрунтовано очікує, що за адресою його місцезнаходження з нею буде вестися офіційне листування.

Водночас необхідно зауважити, що сама конструкція статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» допускає ймовірність настання випадку, коли адреса, зазначена у виконавчому документі, може бути не пов`язана з дійсною адресою проживання (реєстрації) боржника на момент здійснення виконавчого провадження. Істотно збільшує можливість настання подібного випадку той виконавчий документ, який був виданий судом на основі кредитного договору десятирічної давності.

Вказана ситуація вимагає особливої уважності й пильності від державного (приватного) виконавця та зумовлює об`єктивну необхідність у перевірці (уточнення) ним відповідних відомостей про боржника за власною ініціативою.

До того ж закон зобов`язує державного (приватного) виконавця здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність. Як суб`єкт владних повноважень державний виконавець має приймати рішення (вчиняти дії) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно, розсудливо та неупереджено.

Тому у подібному випадку недостатньо керуватися лише формальними правилами статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» і покладатися на відсутність заяви сторони виконавчого провадження про зміну нею адреси місцезнаходження.

З огляду на це Суд зауважує, що обов`язки державного виконавця та процедура направлення документів виконавчого провадження не повинні здійснюватися нерозсудливо й нівелювати права боржника. Відтак статтю 28 Закону України «Про виконавче провадження» необхідно тлумачити не відособлено, а у взаємозв`язку з рештою принципів, норм і правил законодавства про виконавче провадження.

Отже, судом встановлено, що боржником не отримано ні постанови про відкриття виконавчого провадження від 16.11.202 року, ні постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 18.11.2021 року, ні звіту про оцінку житлової нерухомості, ні будь-яких інших процесуальних документів винесених приватним виконавцем Білецьким І.М.

Суд вважає, що відсутність прямого обов`язку державного (приватного) виконавця перевіряти адресу місця реєстрації боржника не спростовує необхідності дотримання ним принципів верховенства права та інших засад виконавчого провадження й принципів діяльності органів державної виконавчої служби, які визначені статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження», статтею 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», на відповідність яким суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень під час судового контролю за виконанням судових рішень.

Також відсутність прямої вказівки у Законі України «Про виконавче провадження» на обов`язок виконавця перевіряти відомості про адресу реєстрацію особи боржника не повинна слугувати підґрунтям для формального здійснення владних повноважень.

Тому саме лише направлення кореспонденції на адресу боржника, яка насправді немає стосунку до його місця проживання (реєстрації), не завжди автоматично може визнаватися належним виконанням обов`язку щодо інформування боржника про виконавчі дії.

Крім цього, необхідно зауважити, що Закон України «Про виконавче провадження» не містить імперативного припису про те, що протягом виконавчого провадження виконавець повинен беззмінно керуватися виключно тією адресою боржника, яка зазначена у виконавчому документі та заяві стягувача.

Навпаки закон прямо допускає можливість, що під час виконавчого провадження виконавець може встановити іншу адресу такого боржника.

Так, стаття 18 Закон України «Про виконавче провадження» надає виконавцю право одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, є відкритими і загальнодоступними.

Загалом же про перевіркові заходи, які може вчиняти виконавець, Закон України «Про виконавче провадження» веде мову у контексті перевірки майнового стану боржника (частина четверта статті 13, частина четверта статті 35; частина восьма статті 48); перевірки виконання боржниками рішень (пункти 1-2 частини третьої статті 18); перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця (частина п`ята статті 24); перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням (частина друга статті 36); перевірки, чи перебуває майно боржника під арештом (частина третя статті 50).

Водночас закон визначає строки періодичної перевірки майнового стану боржника: у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження, а надалі така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника (частина восьма статті 48).

Зрештою у частині п`ятій статті 57 цього Закону йдеться про обов`язок виконавця ознайомити сторону з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна у спосіб надіслання відповідного повідомлення за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем.

Отже, системний аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження», зокрема статей 2, 18, 28, 57, дає підстави вважати, що приватний виконавець має повноваження щодо перевірки відомостей про дійсну адресу місця проживання (реєстрації) боржника після відкриття виконавчого провадження, щонайменше шляхом скерування запиту-вимоги щодо місця реєстрації боржника.

Перевірка приватним виконавцем відомостей про адресу місця реєстрації боржника відповідає принципам статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» і в цілому свідчить про сумлінне, обґрунтоване й розсудливе здійснення владних повноважень.

Фактори й чинники, які вимагають від виконавця здійснення перевірки відомостей про адресу місця проживання (реєстрації) боржника після відкриття провадження, можуть бути різними і залежати від обставин конкретної справи. Однак здійснення виконавчих дій без їхнього врахування здатне призвести до наслідків, несумісних із засадами виконавчого провадження, зокрема принципу його відкритості.

Своєю чергою, у випадку виявлення даних про іншу адресу боржника, приватний виконавець повинен зважати на цей факт та враховувати цю адресу під час подальшого направлення документів.

У інакшому випадку надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм і вчинення дій є проявом переваги форми над змістом та здатне підважити засади виконавчого провадження й призвести до його несправедливості в цілому.

Подібні за суттю підходи до тлумачення норм Закону України «Про виконавче провадження» стосовно меж обов`язків виконавців застосовані Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 15 липня 2021 року у справі №380/9335/20.

З огляду на викладене доводиться констатувати обґрунтованість аргументів скаржника стосовно того, що приватним виконавцем при примусовому виконанні виконавчого листа не дотримано принципів верховенства права, гласності та відкритості виконавчого провадження, що призвело до порушення прав боржника у виконавчому провадженні.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна.

Відповідно до ч.4 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна.

Відповідно до ч.2 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

В матеріалах виконавчого провадження відсутній акт державного виконавця щодо перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування), тобто приватним виконавцем не здійснено комплексу заходів щодо виявлення майна боржника, що має передувати зверненню стягнення на нерухоме майно боржника, що також свідчить про передчасність здійснення дій приватним виконавцем пов`язаних з реалізацією єдиного житла боржника.

Відповідно до ч.2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи те, що судом встановлено обґрунтованість скарги боржника оому така підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись 451 ЦПК України, ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», суд

у х в а л и в :

скаргу задовольнити.

Визнати неправомірними дії приватного виконавця Білецького І.М. у виконавчому провадженні №67534275 щодо передачі на реалізацію належної ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 .

Складення повної ухвали суду відкласти до п`яти днів.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.Й. Яворський