Провадження №2/748/17/22
Єдиний унікальний № 748/1249/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" лютого 2022 р.м. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області в складі :

головуючого судді Хоменко Л.В.

секретаря Однолько Ю.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Коваленко-Зеленої О.М.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Мошко М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м Чернігові справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Киїнської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до суду з позовом, у якому просить визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користуватись будинком АДРЕСА_1 та стягнути з нього судові витрати.

Вимоги мотивує тим, що вона згідно договору дарування житлового будинку від 29 листопада 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Мороз Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 874, діючи від імені своєї малолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 отримала в дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою. На момент укладання договору відповідач не був зареєстрований в будинку, не проживає в цьому будинку з травня 2019 року, всі витрати, пов`язані з утриманням майна, несе позивач. Вказала, що будь-яких договорів, які б надавали відповідчу право користування цим будинком, між нею, як законним власником та ОСОБА_2 не укладалось, а отже у останнього, ні права власності, ні права користування ним на будь-якій іншій правовій підставі не має. Вирішити в позасудовому порядку дане питання позивач не має можливості, тому змушена звернутися до суду.

Ухвалою судді Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 червня 2021 року відкрито провадження у зазначеній справі.

07 липня 2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому він зазначає, що позовні вимоги не визнає, вважає позов безпідставним та необґрунтованим. Вказує, що він був зареєстрований та проживав у спірному будинку з 08 лютого 2011 року зі згоди колишнього власника будинку ОСОБА_4 , яка з ОСОБА_1 є дочками ОСОБА_5 . З 25 жовтня 2012 року власником будинку стала ОСОБА_5 і він продовжував постійно проживати за вказаною адресою удвох з ОСОБА_5 . Проживаючи у вказаному будинку протягом майже десяти років відповідач сплачував за комунальні послуги, за власні кошти здійснював перебудову вказаного будинку та обладнав його всім необхідним для проживання. З травня 2019 року ОСОБА_5 почала чинити йому перешкоди у користуванні будинком та у лютому 2019 року звернулась до суду з відповідним позовом. Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 серпня 2019 року вирішено усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_5 права користування спірним будинком шляхом виселення ОСОБА_2 без надання йому іншого житлового приміщення. 24 вересня 2019 року Органом реєстрації Киїнської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області ОСОБА_2 незаконно знято з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. В період, коли справа перебувала на розгляді у суді апеляційної інстанції, а саме 29 листопада 2019 року ОСОБА_5 за договором дарування безоплатно відчужила будинок своїй онуці ОСОБА_3 , законним представником якої є її мати ОСОБА_1 . Постановою Чернігівського апеляційного суду від 23 січня 2020 року рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 серпня 2019 року скасовано та відмовлено у задоволенні позовних вимог. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 22 березня 2021 року визнано неправомірною відмову Киїнської сільської ради Чернігівської області у поновленні реєстрації ОСОБА_2 та обов`язано поновити реєстрацію за вказаною адресою. 07 квітня 2021 року позивач мав намір потрапити до житла, вселитись, перевірити наявність та стан свого майна, але до будинку його не впустили, з приводу чого він неодноразово викликав поліцію за місцем реєстрації. Тобто, ОСОБА_2 не проживає у спірному будинку з поважних причин внаслідок створюваних йому перешкод. Вказує, що позивач, отримуючи будинок у дар, знала про всі ризики, могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості, була обізнана про його житлові права, те, що він з 2011 року був зареєстрований та проживав у спірному будинку, у тому числі із дозволу попереднього власника, не маючи іншого житла, що дає підстави вважати, що відповідач має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є його єдиним житлом. Будинок було переоформлено між членами однієї родини з метою позбавити відповідача права на проживання у ньому. З 2011 року по теперішній час у будинку крім ОСОБА_5 та ОСОБА_2 інші особи, в тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не зареєстровані, що також на думку відповідача вказує на формальність угоди, вчинення її з недобросовісних намірів.

Вимоги про визнання таким, що втратив право користування єдиним житлом становлять для ОСОБА_2 надмірний тягар, на його думку це призведе до неспівмірного втручання в його право на житло та необгрунтованого позбавлення житла, яке виникло з дозволу попереднього власника.

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 29 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , та її представник адвокат Коваленко Зелена О.М. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Їх доводи зводяться до того, що позивач з сім`єю проживає у будинку, будинок має три кімнати, з травня 2019 року відповідач у будинку позивача не проживає. Будучи зареєстрованим у будинку позивача, відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні її власністю. Крім того, чужа позивачу людина проживає в будинку її дитини, ховаючись у кущах, лякає дитину, дитина боїться. Дитина проживає у м. Чернігові, ходить до школи, однак їх сім`я проживає, і в будинку, і в квартирі у м. Чернігові. Не заперечували, що на момент укладення договору дарування цього житлового будинку сторонам цього договору було відомо про судові справи. Відповідач був зареєстрований у цьому будинку з дозволу сестри представника позивача, яка на той час була власником будинку.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 у судовому засідані позовні вимоги не визнали, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позов. Відповідач ОСОБА_2 зазначив, що співмешкав з ОСОБА_5 , за спільні кошти придбали будинок в АДРЕСА_1 , зареєструвались у ньому у 2011 році та зробили перебудову, тримали господарство. З кінця 2018 року відносини між ними погіршились і він став проживати в окремій кімнаті цього будинку. 10 травня 2019 року він звертався до дільничного з приводу того, що було проникнення у його кімнату, яка закривалась на замок. У кімнаті знаходились його речі, теплий одяг, костюми. З травня 2019 року родичі ОСОБА_5 чининять йому перешкоди у користуванні будинком, викликають поліцію, тому він з цього часу не може проживати у будинку. Відповідач зазначає, що був зареєстрований та проживав у спірному будинку з дозволу попереднього власника. Іншого житла він не має, квартира, у якій він проживав з першою дружиною, перейшла у власність банку. Будинок він перебудовував для того, щоб жити у ньому, має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, яке є його єдиним житлом. На даний час відповідач проживає в автомобілі по місцю своєї роботи, оскільки іншого житла не має. Наголошує, що право власності на будинок декілька разів переоформлялось між членами однієї родини з метою позбавити відповідача права на проживання у ньому. З 2011 року по теперішній час у будинку крім ОСОБА_5 та ОСОБА_2 інші особи, в тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не зареєстровані, що також на думку відповідача вказує на формальність угоди, вчинення її з наміром позбавити його права на житло.

Свідок ОСОБА_8 надала покази, що відповідач зі слів власників будинку в АДРЕСА_1 проживав як квартирант, він займав окрему кімнату, яка замикалась на замок. Чому його зареєстрували у будинку свідку не відомо. Зі слів ОСОБА_5 їй відомо, що умови проживання відповідача були такі, щоб він допомогав по господарству. Відповідач проживав у будинку до 10 травня 2019 року, поки не звинуватив ОСОБА_5 та її рідних у викраденні грошей з його кімнати.

Свідок ОСОБА_9 надала покази, що шість років тому вона переїхала до с. Гущин Чернігівського району. Будинок позивача уже був побудований. ОСОБА_5 говорила їй, що ОСОБА_2 знімає у неї кімнату. Відповідач не приймав участі у веденні господарства. У травні 2019 року між ним та ОСОБА_5 вібулась сварка з приводу грошей, з тих пір відповідач у будинку не проживає. ОСОБА_2 займав кімнату біля кухні, зараз у ній проживають діти.

Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного.

У відповідності до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом встановлено, що позивач на підставі договору дарування житлового будинку від 29 листопада 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Мороз Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 874, діючи від імені своєї малолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримала в дар від ОСОБА_5 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8-11).

Згідно довідки Киїнської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 25 травня 2021 року за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (а.с.23).

З Акту про фактичне непроживання та довідки Киїнської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 15 травня 2021 року вбачається, що ОСОБА_2 , зареєстрований у АДРЕСА_1 , але фактично не проживає за зазначеною адресою з травня 2019 року і по теперішній час ( а.с. 22-23). Факт не проживання ОСОБА_2 за вищевказаною адресою підтверджують сусіди позивача ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , про що засвідчили своїми підписами ( а.с. 22) та у судовому засіданні також підтвердили, що після конфлікту у травні 2019 року відповідач не проживає у будинку.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 серпня 2019 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення задоволено. Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_5 права користування будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення з нього ОСОБА_2 без надання йому іншого житлового приміщення.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 23 січня 2020 року, рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 серпня 2019 року скасовано. Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 жовтня 2019 рокупозовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення задоволено. Вселено ОСОБА_2 до житлового будинку АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 двічі 23 квітня 2020 року та 29 квітня 2020 року звертався до Чернігівського РВП ЧВП ГУНП в Чернігівській області з приводу того, що його колишня співмешканка ОСОБА_5 відмовляється повертати його майно та перешкоджає йому у вільному доступі до будинку. За даними фактами проводилась перевірка, що підтверджується довідками № 731 від 27 травня 2020 року та № 6277 від 12 травня 2021 року (а.с.57-58).

За відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва та обслуговання житлового будинку, господарських будівель та споруд, щодо іншого нерухомого майна, зокрема, квартири чи житлоовго будинку відомості відсутні.(а.с. 141)

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пунктом 33 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 роз`яснено, що відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Отож, на підставі проаналізованих норм суд вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника житлового будинку, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Крім того, права членів сім`ї власника житла, зокрема відповідача у справі, також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Судом встановлено, що спір у цій справі виник між новим власником житлового будинку та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення фактичних відносин з колишнім власником будинку.

Отже, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Таким чином, суд, врахувавши вимоги позивача про визнання втратившим право користування житловим будинком відповідача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом не відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що у відповідача з попереднім власником будинку, яка є бабусею позивача по справі, склались стосунки, за яких колишня співмешканка відповідача, як колишній власник будинку та її діти, чинять перешкоди відповідачу у користуванні зазначеним будинком, у якому, як встановив суд, відповідач мав окрему кімнату, та у зв`язку з чим відповідач змушений був покинути будинок. З цього приводу ведуться судові спори, зокрема, відповідач звертався до суду з позом про вселення його у зазначений будинок, який судом задоволено. Іншого житла відповідач не має, що не спростовано стороною позивача. Про створення умов для усунення від користування будинком відповідача, на переконання суду, свідчить і укладення безвідплатного договору дарування між колишньою співмешканкою відповідача та її неповнолітньою онукою, в інтересах якої діяла її матір ОСОБА_3 , яка є донькою ОСОБА_5 та який укладено в період судових спорів між колишнім власником житла та відповідачем, про що сторони цього договору були обізнані та повинні нести і відповідні ризики укладеного ними договору.

Позивач зареєстрована у АДРЕСА_2 , навчається в одній із шкіл м. Чернігова, таким чином проживання відповідача у будинку не означає втрату права власності позивачки ОСОБА_3 у користуванні своєю власністю. Відповідач зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , має достатні та триваючі зв`язки з цим конкретним місцем проживання, зазначений житловий будинок має три житлові кімнати, в одній з яких, як встановлено судом, проживав відповідач та якому чиняться перешкоди з боку родичів позивача в користуванні зазначеним будинком, іншого житла відповідач не має, тому вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування єдиним житлом становлять для ОСОБА_2 надмірний тягар, та на думку суду призведе до неспівмірного втручання в його право на житло та необгрунтованого позбавлення житла, яке виникло з дозволу попереднього власника.

За встановлених обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись, ст. 280-289 ЦПК України, ст. ст. 389,391 ЦК України суд,-

У Х В А Л И В :

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, заявлених в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 .

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживаюча у АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстроваий за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду складено 24 лютого 2022 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому не було вручено рішення у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Хоменко Л.В.