Дата документу 21.09.2022 Справа № 337/5294/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/5294/21 Головуючий у 1-й інстанції: Сидорова М.В.
Провадження №22-ц/807/1720/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Дашковської А.В., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначено, що 22 грудня 2016 року ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 , яка на даний час перебуває у власності територіальної громади міста Запоріжжя. У вказаній квартирі вона була зареєстрована за згодою попереднього власника квартири, яким на той час був ОСОБА_3 - її рідний брат, відповідно до договору довічного утримання. У вказаній квартирі вона також проживала раніше з 2011 року по 01 липня 2015 року. Крім того, у вказаній квартирі з 16 лютого 2015 року по 12 червн 2016 року проживав разом з нею ОСОБА_3 , вони вели спільне господарство. Під час тривалого проживання у вказаній квартирі, вона несе витрати на її утримання (здійснює всі належні та обов`язкові комунальні платежі), квартира є її єдиним житлом.

Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 20 лютого 2015 року у справі ЄУН 337/5258/13-ц та рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 30 квітня 2015 року ОСОБА_2 вселено у вказану квартиру, проте бажання проживати у цій квартирі відповідач не виявив, жодних дій по вселенню у квартиру ОСОБА_2 не вчиняє, до неї офіційно з цього питання не звертався. Він з 2011 року постійно проживає зі своєю бабусею, дружиною та дитиною у трикімнатній квартирі АДРЕСА_2 , житлом забезпечений належним чином. Приблизно у грудні 2020 року - січні 2021 року він зареєстрував своє місце мешкання у квартирі де вона мешкає, однак з питань переїзду та проживання у квартирі до неї та її брата ОСОБА_3 не звертався. При цьому ні вона, ні інші особи ніяких перешкод у проживанні у вказаній квартирі ОСОБА_2 не чинили. Чисельні судові позови ОСОБА_2 до неї та членів її сім`ї були пов`язані з виселенням мешканців квартири. Водночас, їй почали нараховувати додаткову оплату за житлово-комунальні послуги за відповідача, зокрема, за вивіз сміття, яку вона вимушена оплачувати самостійно, а ОСОБА_2 зі свого боку від утримання житла ухиляється, за комунальні послуги не сплачує. Також через це вона не може оформити субсидію.

Вважає, що ОСОБА_2 втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 у зв`язку з тривалою, більше шести місяців, відсутністю за місцем реєстрації, ухиленням від оплати комунальних послуг та інших витрат по утриманню житлового приміщення, наявністю іншого постійного місця проживання.

На підставі вищевикладеного просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, який під час розгляду справи неодноразово уточнив, до ОСОБА_1 про вселення.

В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що ОСОБА_2 з 2011 року в судовому порядку захищає своє право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_3 .

Так, 15 лютого 2011 року його дядько ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою та зняття його з реєстрації. Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2011 року такий позов було задоволено. Після цього ОСОБА_4 було приватизовано квартиру, а 16 червня 2011 року він її продав ОСОБА_5 , який, в свою чергу, 02 вересня 2011 року продав її ОСОБА_6 та ОСОБА_1

ОСОБА_2 неодноразово звертався до суду для захисту своїх житлових прав, в результаті рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2012 року приватизацію вищевказаної квартири визнано незаконною та скасовано свідоцтво про право власності на житло, яке було зареєстровано на ОСОБА_4 .

Далі, рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 18 червня 2013 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Після цього, ОСОБА_2 подав до суду позов до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ТОВ «ЗМБТІ» про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним, вселення та скасування реєстрації права власності, у задоволенні якого рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 20 січня 2014 року йому було відмовлено. Проте, 03 квітня 2014 року Апеляційним судом Запорізької області рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 20 січня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким його позов було задоволено.

20 лютого 2015 року рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя у справі №337/5258/13-ц вирішено вселити ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 , цим же рішенням витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та передано Запорізькій міській раді вищевказану квартиру, скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_1 , ОСОБА_6 на цю квартиру.

30 квітня 2015 року Апеляційним судом Запорізької області ухвалено рішення про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 .

Проте, під час виконання вказаного судового рішення було з`ясовано, що у зазначеній квартирі мешкає ОСОБА_3 , який зареєструвався в ній навмисно у жовтні 2012 року, у той час, коли судами розглядались судові справи з приводу даної квартири.

У зв`язку з цим ОСОБА_2 звернувся до суду з новим позовом та рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтняя 2015 року, яке набрало законної сили 18 листопада 2015 року, ОСОБА_3 виселено зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення. Водночас, під час апеляційного оскарження вказаного рішення суду, ОСОБА_3 до своєї апеляційної скарги додав договори довічного утримання, які він уклав з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , відповідно до яких він мав право мешкати у зазначеній квартирі.

У зв`язку з цим ОСОБА_2 звернувся до суду з новим позовом та рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 12 грудня 2018 року, яке набрало законної сили 23 липня 2019 року, вищевказані договори довічного утримання визнано недійсними.

В подальшому, 24 липня 2019 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя було видано виконавчий лист на виселення ОСОБА_3 , але виконання вказаного рішення відбулось лише 16 червня 2021 року.

Водночас, прибувши до квартири з виконавцем та працівником поліції ОСОБА_2 виявив, що там мешкає ОСОБА_1 , яка у квартиру його фактично не пустила, а працівник поліції повідомив, що рішення про вселення ОСОБА_2 до помешкання немає.

Таким чином ОСОБА_2 намагався вселитися у квартиру АДРЕСА_1 , але через конфлікт, який відбувся з ОСОБА_1 , створення нею перешкод у користуванні житлом, йому це зробити не вдалось, у зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду з зустрічним позовом.

На підставі вищевикладеного просив суду вселити ОСОБА_2 в квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення - задоволено.

Вселено ОСОБА_2 у квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 908 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2022 року у цій справі повністю та прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення у вказане житлове приміщення відмовити. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати 908 грн судового збору, сплаченого у суді першої інстанції та 1488,60 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_2 був вселений в квартиру в грудні 2015 року на виконання рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2015 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 30 квітня 2015 року, проте проживати там не розпочав, участі в її утриманні не приймав, з питань вселення до її мешканців не звертався, перешкоди в проживанні в квартирі останньому ніхто не чинив, тому у відповідності до ч.1 ст. 71 ЖК України втратив право на користування вказаним приміщенням. ОСОБА_8 є законним користувачем квартири за адресою: АДРЕСА_3 , в якій з 22 грудня 2016 року зареєстрована та проживає за згодою власника за договором довічного утримання її брата ОСОБА_3 .

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника адвоката Писаренко С.Ю., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 , відсутні, оскільки ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не довела відсутності ОСОБА_2 у спірному жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців. Сам факт його непроживання у вказаній квартирі не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є непроживання понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку про перешкоджання позивачкою ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 у вільному користуванні спірним житлом, що порушує його право на житло, гарантоване міжнародними договорами та законодавством України, за захистом якого він звернувся до суду. Обраний ним спосіб захисту порушеного права шляхом вселення передбачений діючим законодавством і відповідає характеру та суті спірних правовідносин.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що на підставі ордеру №7443 від 21 грудня 1979 року ОСОБА_9 була надана у користування квартира АДРЕСА_1 на сім`ю з чотирьох чоловік: її, чоловіка ОСОБА_10 та дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_11 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_11 народився син ОСОБА_2 який був зареєстрований у цій квартирі та проживав у ній разом з матір`ю, яка загинула у ДТП 06 вересня 1997 року.

Розпорядженням голови Хортицької районної адміністрації № 378 від 08 лютого 2000 року над ОСОБА_2 була встановлена опіка, опікуном призначена ОСОБА_12 та цим же розпорядженням за ним було закріплено частину житлового приміщення у квартирі АДРЕСА_1 .

17 січня 2011 року ОСОБА_2 виповнилося вісімнадцять років, але 15січня 2011 року ОСОБА_4 звернувся до Хортицького районного суду м. Запоріжжя з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням та зняття його з реєстраційного обліку за адресою вказаної квартири.

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2011 року позов ОСОБА_4 задоволено. ОСОБА_2 визнаний таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язано ВГІРФО Хортицького РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій зняти ОСОБА_2 з реєстрації за вказаною адресою.

23 травня 2011 року розпорядженням голови районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради №130р, заява ОСОБА_4 про приватизацію квартири задоволена та прийнято рішення про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_4 ..

На підставі вказаного розпорядження 23 травня 2011 року видано свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 , яким районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району посвідчила, що квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_4 в порядку приватизації.

16 червня 2011 року ОСОБА_4 продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , який в свою чергу, 02 вересня 2011 року продав її ОСОБА_6 та ОСОБА_1

21 вересня 2011 року ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя, за заявою ОСОБА_2 , заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2011 року скасовано, а рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2011 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації - відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11 січня 2012 року вказане рішення залишено без змін.

Крім того, 06 грудня 2011 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом зняття ОСОБА_2 з реєстрації, але рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13 січня 2012 року у задоволенні такого позову було відмовлено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11 квітня 2012 року.

У зв`язку з тим, що приватизація спірної квартири була вчинена з порушенням прав ОСОБА_2 , рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2012 року приватизація квартири АДРЕСА_1 та свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 від 23 травня 2011 року, видане ОСОБА_4 , визнані недійсними.

Даними судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_4 під ас подання позовної заяви про визнання ОСОБА_13 таким, що втратив право користування пірною квартирою. навмисно приховав від суду адресу проживання ОСОБА_2 , з метою отримання судового рішення про втрату права користування ОСОБА_2 цією квартирою та подальшу її приватизацію лише на своє ім`я. Відповідно ОСОБА_4 не мав права відчужувати спірну квартиру ОСОБА_5 , останній в свою чергу - ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Усі вищевказані обставини встановлені рішеннями Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 20 лютого 2015 року та Апеляційного суду Запорізької області від 30 квітня 2015 року у справі ЄУН 337/5258/13-ц (а.с.12-28), тому на підставі ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи.

Також судом встановлено, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 червня 2013 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2015 року по справі № 337/5258/13-ц вирішено: вселити ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 ; витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_6 та передано Запорізькій міській раді вищезазначену квартиру. скасовано реєстрацію права власності на квартиру ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено ( а.с. 12-20).

30 квітня 2015 року у вказаній справі Апеляційним судом Запорізької області винесено нове рішення яким ОСОБА_1 та ОСОБА_6 вирішено виселити з квартири АДРЕСА_1 , у задоволенні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на квартиру відмовлено. В інший частині рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 20 лютого 2015 року залишено без змін (а.с. 21-28).

Згідно з постановою державного виконавця Хортицького ВДВС Запорізького МУЮ від 01 липня 2015 року, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №337/5258/13-ц про виселення ОСОБА_1 з квартири за адресою: АДРЕСА_3 закінчено, боржника виселено з квартири (а.с.29).

Виконавчі провадження №48998183, №48677450 з примусового виконання виконавчих листів №2/337/27/15 про вселення ОСОБА_2 у квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , які перебували на виконанні Хортицького ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області, боржниками у яких є ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , 17 грудня 2015 року та 04 грудня 2015 року (відповідно) закриті у зв`язку з фактичним виконанням рішення (а. с.155-158).

Крім того, ОСОБА_2 було подано позов до суду про виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_3 .. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2015 року позов було задоволено частково, а саме, виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. В іншій частині позову відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 18 листопада 2015 року вказане рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя залишено без змін. Вказані обставини встановленні заочним рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 12 грудня 2018 року у справі ЄУН 337/2943/18.

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2018 року у справі ЄУН 337/2943/18, задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 та визнано недійсними договори довічного утримання укладені 16 лютого 2015 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О., зареєстрованим в реєстрі за № 193 та № 195 в частині передачі у власність ОСОБА_3 квартири розташованої за адресою АДРЕСА_3 . Виселено ОСОБА_3 з вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення (а. с.82-83).

Згідно з актом державного виконавця Хортицького ВДВС у м.Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 16 червня 2021 року, в межах виконавчого провадження під час виконання рішення про виселення ОСОБА_3 , встановлено, що боржник ОСОБА_3 з квартири за адресою АДРЕСА_3 виїхав 11 червня 2021 року. Вказаний акт складено за участі понятих ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , в присутності стягувача ОСОБА_2 , а також ОСОБА_1 , адвоката Писаренко С.Ю., ДОП СП ВП №5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області Дейнега О.О. (а. с.81).

Також судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 9-11, 64-65).

Фактично у вказаній квартирі проживає позивачка ОСОБА_1 , яка 22 грудня 2016 року зареєструвалася у квартирі після попереднього виселення, а відповідач ОСОБА_2 у квартирі не проживає з 1997 року. Вказані обставини визнаються сторонами.

01 липня 2021 року представник ОСОБА_2 адвокат Фельський С.Л. звернувся до суду з заявою, в якій просив на виконання рішення Апеляційного суду Запорізької області, ухваленого у справі №337/5258/13-ц повторно виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , оскільки станом на 16 червня 2021 року остання проживає самовільно у вказаному житловому приміщенні. Ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 15 листопада 2021 року у задоволенні вказаної заяви відмовлено (а.с.164-167).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17.

Верховний Суд виходить з того, що відповідно до цивільного процесуального закону позивач має довести факт відсутності відповідача у жилому приміщенні без поважних причин.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Верховний Суд зауважує, що зміст "трискладового тесту" для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine"), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Ураховуючи, що належних та достовірних доказів не проживання відповідача у квартирі більше шести місяців без поважної причини позивачем надано не було, що виключає правомірність втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 статті 8 Конвенції, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Як встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 раніше належала на праві користування родині ОСОБА_16 і відповідач ОСОБА_2 , будучі неповнолітнім, мешкав у цьому помешканні як член сім`ї зі своєю матір`ю ОСОБА_11 , був зареєстрований за вказаною адресою. Тобто він набув право користування цим житлом на законних підставах. Вказане житло ОСОБА_2 залишив у неповнолітньому віці та не з власної волі. Після досягнення повноліття мешкати в квартирі не мав можливості, оскільки з`ясувалось, що на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, він був визнаний таким, що втратив право користування спірним помешкання та знятий з реєстрації, після чого квартира була незаконно приватизована ОСОБА_4 , відчужена ним ОСОБА_5 , останній продав її ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . У зв`язку з цим відповідач ОСОБА_2 був вимушений неодноразово звертатись до суду із різними позовами, зокрема про визнання приватизації та договорів купівлі-продажу недійсним тощо. Зокрема, судами було прийнято багато рішень, в тому числі про вселення у квартиру ОСОБА_2 , виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_6 . Проте, після цього з`ясувалось, що у спірному помешканні став проживати ОСОБА_3 , який уклав з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 договори довічного утримання, які в подальшому також були визнані недійсними в судовому порядку за позовом ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 виселений з квартири. Під час виселення ОСОБА_3 з`ясувалось, що у квартиру знову вселилась та мешкає до теперішнього часу ОСОБА_1 .

В суді першої інстанції відповідач ОСОБА_2 підтвердив, що він не проживає у спірній квартирі тривалий час, а саме з часу загибелі його матері, тобто з 1997 року по теперішній час, проте у квартирі зареєстрований та бажає в ній мешкати. Вільно потрапити до спірної квартири та мешкати там він увесь цей час не може, у зв`язку з чим вимушений був звертатися за захистом своїх прав у суди. Наразі ОСОБА_1 перешкоджає йому потрапити до квартири, сама проживає у квартирі, ключі від квартири не надає, між ними тривалий час існує конфлікт.

Суд першої інстанції, сукупно оцінивши докази, встановив, що між сторонами виник спір щодо права користування відповідачем ОСОБА_2 , який не є та ніколи не був членом сім`ї позивачки ОСОБА_1 , квартирою АДРЕСА_1 , яка на даний час перебуває у комунальній власності, належить територіальній громаді м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

ОСОБА_2 не має іншого житла, свідомо і добровільно не вибував зі спірної квартири, оскільки має намір та бажання в ній проживати, що підтверджується його зверненням до суду із заявою про скасування заочного рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2011 року, яким ОСОБА_1 усунено перешкоди в користуванні вищезазначеною квартирою шляхом зняття ОСОБА_2 з реєстрації, звернення ОСОБА_2 із позовом про вселення у спірну квартиру та про визнання договору довічного утримання недійсним, виселення іншої особи, скасування реєстрації права власності.

Враховуючи, що більше одинадцяти років між сторонами існує спір, за якими ОСОБА_2 відстоює своє право на проживання та користування спірною квартирою за адресою: АДРЕСА_3 , а тому немає підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, отже, втручання в право користування ОСОБА_2 не буде відповідати закону.

Крім того,у засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 не заперечувала той факт, що нею було змінені замки на вхідних дверях квартири, дублікат яких ОСОБА_2 не має, що свідчить про вчинення перешкод останньому зі сторони ОСОБА_1 .

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з поважних причин, не втратив інтерес до цього житлового приміщення як до місця проживання.

Отже, відсутні правові підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, з підстав відсутності без поважних причин протягом строку, установленого законом.

Щодо задоволення судом зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про вселення, колегія суддів зазначає наступне.

В судовому засіданні також встановлено, що під час виконання судового рішення про виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_2 цікавився у державного виконавця Дружко А.І. про можливість вселення у квартиру, а свідки ОСОБА_2 , ОСОБА_17 та ОСОБА_15 підтвердили, що ОСОБА_2 прийшов на виселення ОСОБА_3 саме з метою вселитися у квартиру, проте не зміг цього зробити через перешкоди зі сторони ОСОБА_1 та конфліктні відносини з приводу квартири.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відповідач, починаючи з 2016 року та до теперішнього часу, не звертався до правоохоронних органів з наявності у нього перешкод з приводу користування помешканням, вселення в квартиру, оскільки відсутність таких звернень не впливає на вирішення даної справи. У випадку порушення прав, свобод та інтересів особа може безпосередньо звернутися до суду за захистом, що в даному випадку і було здійснено відповідачем шляхом подання зустрічного позову. Крім того, факт звернення відповідача до суду з вказаним зустрічним позовом, а також з багатьма іншими позовними вимогами з приводу спірного помешкання, підтверджує те, що особи, які проживали в спірній квартирі, а також позивач ОСОБА_1 , яка повторно вселилась у спірну квартиру та була зареєстована в ній в грудні 2016 року перешкоджає ОСОБА_2 вільно користуватися спірною квартирою, поміняла замок на вхідних дверях, що свідчить про те, що ОСОБА_2 не може потрапити до квартири та проживати в ній. При цьому, слід зауважити, що ОСОБА_2 ніколи не втрачав інтерес до проживання в спірній квартирі та бажає там мешкати.

Вищезазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_2 вільно користуватися квартирою за адресою: АДРЕСА_3 , тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про вселення останнього до зазаченої квартири.

Суд першої інстанції, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності та надавши їм правову оцінку, дійшов обгрунтованого та правильного висновку про про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та задовлення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення.

Доводи апеляційної скарги щодо неоплати ОСОБА_2 комунальних послуг колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі обставини не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Інші доводи апеляційної скарги, які переважно дублюють обґрунтування позовних вимог та заперечення проти доводів відповідача, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, тому не заслуговують на увагу та не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки місцевого суду відповідають фактичним обставинам справи, які правильно встановлені судом, а також узгоджуються з наданими сторонами доказами, які судом проаналізовані, та узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постановах касаційного суду, про які вказувалося вище.

Підстав для скасування рішення з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегією суддів не встановлено.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задовлення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 23 вересня 2022 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Дашковська А.В.