Провадження № 22-ц/4806/847/22
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

27 вересня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача - Кожух О.А.

суддів - Кондора Р.Ю., Мацунича М.В.,

вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 11 жовтня 2013 року у справі № 308/16853/13-ц про поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2п-7526/11, виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 03.06.2013 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 112 671,22 доларів США, що еквівалентно 101 061,84 грн,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 27.07.2022 оскаржив в апеляційному порядку ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 11.10.2013, одночасно заявив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 08.08.2022 підстави, вказані ОСОБА_1 для поновлення строку апеляційного оскарження на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 11 жовтня 2013 року, визнано неповажними, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано скаржнику строк протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подачі до суду апеляційної інстанції заяви із зазначенням інших підстав в обґрунтування своїх доводів про поважність пропуску строку.

23.09.2022 на виконання вказаної ухвали до Закарпатського апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про усунення недоліків апеляційної скарги. У своїх поясненнях про поважність пропуску строку на апеляційне оскарження скаржник вказував на те, що судом першої інстанції неналежно виконано процесуальний обов`язок щодо виклику учасника справи в судове засідання та направлення йому копії судового рішення. Не будучи належно повідомленим про існування справи та постановлення оскаржуваної ухвали, він не міг мати жодного обов`язку по вжиттю самостійних заходів для отримання відомостей про існування відносно нього певних судових проваджень. Крім цього, ЦПК України не містить обов`язку особи отримувати судове рішення безпосередньо в суді. Не будучи належно повідомленим, він не міг припускати, що стягувачем пропущено строк подання виконавчого документу на примусове виконання і такий строк поновлено без відома боржника. До того ж, скаржник не знав і не міг знати про існування таких виконавчих проваджень, оскільки з 15.05.2017 є громадянином Угорської Республіки та проживає за межами України. Вважає, що пропущений ним строк не є співмірним з таким наслідком, як відмова у відкритті апеляційного провадження.

У своєму клопотанні ОСОБА_1 посилався на постанови Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 340/141/21, від 25.02.2021 у справі № 679/219/20 та від 16.09.2021 у справі № 240/10995/20, а також практику Європейського суду з прав людини щодо доступу до суду.

Однак, такі доводи не можуть бути враховані, як підстава для поновлення процесуального строку виходячи з наступного.

Згідно з п.п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до п.п. 13 п. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України передбачено, що судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу;

Статтею 294, ч. 2, ЦПК України у редакції від 11.08.2013, чинній на час ухвалення судового рішення, передбачалось, що апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали

Згідно зі статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Чинний ЦПК України обмежує дискреційні повноваження апеляційного суду стосовно часу поновлення строків на оскарження судового рішення.

Принцип правової визначеності - загальний принцип права, який гарантує забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності та є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права. Про це у низці своїх рішень зазначає Європейський Суд з прав людини. У своїх рішеннях Конституційний Суд України також посилається на принцип правової визначеності, наголошуючи на тому, що він є необхідним компонентом принципу верховенства права.

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Дія 97" проти України" (Diya 97 v. Ukraine), заява № 19164/04 від 21.10.2010).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (справа "Станков проти Болгарії" (Stankov v. Bulgaria), заява № 68490/01 від 12.07.2007).

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (справа Перетяка та Шереметьев проти України (Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine), заяви N 17160/06 та N 35548/06, § 34, від 21 грудня 2010 року).

У справах "Осман проти Сполученого королівства"(Osman v. the Unіted Kingdom) заява № 87/1997/871/1083 від 28.04.1998 та "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland) pаява N 28249/95 від 19.06.2001, Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій.

Посилання у цьому зв`язку ОСОБА_1 на те, що він ознайомився з ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 11.10.2013 лише 22.07.2022, як на підставу для поновлення строку, не можна визнати переконливими.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19.03.2012 у справі № 2п-7526/11 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» заборгованість за кредитним договором № 1022 від 09.07.2007 у розмірі 12 671,22 доларів США, що еквівалентно 101 061,84 грн., з яких: строковий кредит 8412,35 доларів США, що еквівалентно 67 102,35 грн.; прострочений кредит 3831,25 доларів США, що еквівалентно 30 556,90 грн.; пеня за несвоєчасне погашення кредиту 426,62 доларів США, що еквівалентно 3402,59 грн. Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» судовий збір у розмірі 1010,62 грн. та 60 грн. суму витрат на розміщення оголошення в пресі про виклик до суду.

Вказане рішення суду набрало законної сили 29.03.2012 (а.с. 2).

За цим рішенням Ужгородським міськрайонним судом було видано виконавчий лист № 2-7526/11 (а.с. 2).

Крім цього, з відомостей опублікованих у ЄДРСР слідує, що:

ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.10.2016 у справі № 2-7526/11 задоволено заяву ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про заміну сторони виконавчого провадження та замінено стягувача - ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на ТОВ «Кредитні ініціативи» (https://reyestr.court.gov.ua/Review/62656863). Також зазначено про те, що ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився будучи належним чином повідомленим про дату та час судового розгляду.

Цією ж ухвалою встановлено, що виконавче провадження з виконання виконавчого листа ВП № 46611104 було відкрито постановою від 19.02.2015 старшим державним виконавцем Ужгородського РВ ДВС Ужгородського МУЮ;

ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.07.2019 у справі № 2-7526/11 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/83156652) подання приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Крегула І.І., про визначення частки майна боржника, яким він володіє спільно з іншими особами задоволено. Визначено, що ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить 1/4 частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 , площею 28,7 кв.м.

Також встановлено, що на виконанні у приватного виконавця Крегула І.І. перебуває виконавче провадження № 57279698 з примусового виконання виконавчого листа № 2-7526/11 від 03.06.2013, що видав Ужгородський міськрайонний суд про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованості за кредитним договором № 1022 від 09.07.2007 у розмірі 12671,22 доларів США, що еквівалентно 101061,84 гривень, судового збору у розмірі 1010,62 гривень та 60 гривень суми витрат на розміщення оголошення в пресі про виклик до суду.

22.09.2018 приватним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яка в порядку ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» за вихідним № 01-29/947 скерована сторонам виконавчого провадження. Зокрема боржнику ОСОБА_1 така була надіслана рекомендованою кореспонденцією з повідомлення про вручення 24.09.2018 за адресою, вказаною у виконавчому документі, що підтверджується квитанцією ПАТ «Укрпошта» за № 736.

Приватним виконавцем було вжито заходів щодо примусового списання коштів боржника з арештованих рахунків шляхом надсилання до банківської установи платіжних вимог № 57279698/1, № 57279698/2. На рахунок з обліку депозитних сум приватного виконавця надійшло 503,66 гривень, які розподілені та перераховані стягувачу та на користь приватного виконавця в якості основної винагороди згідно платіжних вимог № 472 від 25.02.2019 та 473 від 22.02.2019.

22.09.2018 у порядку ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт майна боржника, на підставі даної постанови приватним виконавцем внесено відомості до Державного реєстру обтяжень рухомого майна та до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на основі виконавчого провадження.

Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 було відомо, що за виконавчим листом № 2-7526/11 були відкриті виконавчі провадження (ВП № 46611104 відкрито 19.02.2015, ВП № 57279698 відкрито 22.09.2018), при цьому постанова про відкриття виконавчого провадження № 57279698 була вручена боржнику ОСОБА_1 24.09.2018 рекомендованим поштовим відправленням.

Виконавцями вживалися заходи щодо примусового виконання судового рішення, зокрема щодо примусового списання коштів боржника з арештованих рахунків та накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 , а в подальшому, визначено розмір частки боржника у нерухомому майні в судовому порядку.

Оцінюючи фактичні обставини справи у їх сукупності та враховуючи, що оскаржувана ухвала постановлена Ужгородським міськрайонним судом 11.10.2013, посилання ОСОБА_1 на те, що з 15.05.2017 він є громадянином Угорської Республіки, а тому не міг знати про існування таких виконавчих проваджень, не заслуговують на увагу.

Отже, ОСОБА_1 було відомо про пред`явлення виконавчого листа № 2-7526/11 до виконання, про прийняття виконавцями до виконання виконавчого документу і відкриття виконавчих проваджень, яке є можливим лише за умови дотримання строку пред`явлення такого документа до виконання. При цьому ОСОБА_1 , як стоорна виконавчого провадження, мав право на ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, у якому також міститья оскаржувана ухвала суду.

В обгрунтування свого клопотання ОСОБА_1 посилався на правову позицію висловлену Верховним Судом у постанові від 25.02.2021 у справі № 679/219/20, однак така не може бути врахована, оскільки така була викладена за обставин, коли позивачем первинна апеляційна скарга була подана в строк, проте її було повернуто судом апеляційної інстанції, а повторна апеляційна скарга позивачем подана з пропуском строку.

У постанові від 22.07.2021 у справі 340/141/21 висновки зроблені за обставин, коли суд апеляційної інстанції вказав, що зазначення представником позивачів в апеляційній скарзі про те, що копію оскаржуваного рішення суду першої інстанції ним отримано 17 лютого 2021 року на його електронну пошту не може вважати фактом виконання ним вимог пункту 8 частини другої статті 296 КАС України, оскільки як зазначив Верховний Суд, суд вручає судові рішення в паперовій формі. Дата ознайомлення скаржника з текстом оскаржуваного рішення в електронній формі 17 лютого 2021 року не є датою отримання ним копії цього рішення, тобто за інших фактичних обставин справи.

Висновки, викладені Верховним Судом у справі № 240/10995/20 у постанові від 16.09.2021, також не можуть бути застосовані у даній справі, оскільки зроблені за обставин, коли наведені відповідачем обставини на обґрунтування причин пропуску строку дійсно свідчать про те, що він вчинив усі залежні від нього процесуальні дії для реалізації свого права на апеляційне оскарження. Ці обставини є відмінними від тих, які розглядаються апеляційним судом у цій справі, позаяк з моменту постановлення оскаржуваної ухвали 11.10.2013 і до моменту звернення ОСОБА_1 до суду першої інстанції з заявою про ознайомлення з матеріалами справи 11.07.2022, скаржником не вживалися жодні процесуальні дії.

Право особи оскаржити судове рішення, якщо таким, на думку особи, порушуються її законні права та інтереси, не може заперечуватися як таке. Водночас така скарга має бути подана в передбачений законом або, в усякому разі, в розумний строк, має бути належно обґрунтована та доведена щодо обставин, які мають, зокрема, процесуально-правове значення, а якщо пропущено строк на апеляційне оскарження та ставиться питання про його поновлення, мають бути належно обґрунтовані та доведені обставини, що можуть слугувати підставами для поновлення процесуального строку. Такі обставини щодо поновлення процесуального строку не доведені апелянтом. З моменту постановлення ухвали до моменту зверненням скаржника з апеляційною скаргою минуло 8 років і 9 місяців, що вочевидь не може бути розумним процесуальним строком.

Європейський суд з прав людини постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення).

Відповідно до ч. 4 ст. 357 ЦПК України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому ст. 358 цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведене та з огляду на зазначені положення чинного ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 11 жовтня 2013 року у зв`язку з пропуском строку на апеляційне оскарження.

Керуючись ч. 4 ст. 357, 358 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2013 року відмовити.

Надіслати копію ухвали разом з апеляційною скаргою та доданими до неї матеріалами особі, що її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання. Касаційну скаргу на ухвалу апеляційного суду бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 вересня 2022 року.

Судді: