Справа № 357/7228/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" серпня 2022 р. cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Бебешко М. М. , перевіривши скаргу ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність державної виконавчої служби щодо не зняття арешту з квартири,

В С Т А Н О В И В:

18 серпня 2022 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла скарга ОСОБА_1 , в якій останній просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність Білоцерківського міського відділу Дежавної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про щодо не зняття арешту з частини квартири АДРЕСА_1 накладеного за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 квітня 2013 року та постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22 липня 2016 року в межах виконавчого провадження № 34511253;

2) зобов`язати Білоцерківський міський відділ ДВС ГТУЮ у Київській області зняти арешт з частини квартири АДРЕСА_2 накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 квітня 2013 року та постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22 липня 2016 року в межах виконавчого провадження № 34511253;

3) внести відомості про скасування обтяження до відповідного розділу Державного реєстру речових прав.

Скарга мотивована тим, що відповідно до вироку Білоцерківського міськрайонного суду від 25 травня 2012 року ОСОБА_1 визнано винним за ч.2 ст.307 КК України та призначено покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді 3 років позбавлення волі з конфіскацією ? частини майна, що є його індивідуальною власністю, в дохід держави. Відповідно до даного вироку, Білоцерківським міським відділом ДВС ГТУЮ у Київській області було відкрито виконавче провадження № 34511253. В рамках даного виконавчого провадження на майно ОСОБА_1 було накладено арешт. У зв`язку з неможливістю реалізації майна, 28 лютого 2019 року виконавчий документ було повернуто стягувачу, що підтверджується постановою про повернення виконавчого документу стягувачу від 28 лютого 2019 року, на підставі чого виконавче провадження було завершено. 26 липня 2022 року представник ОСОБА_1 адвокат Чорний О.В. звернувся до Білоцерківського міського відділу ДВС ГТУЮ у Київській області про зняття арешту з частини квартири АДРЕСА_1 накладеного за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 квітня 2013 року та постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22 липня 2016 року. Розглянувши відповідну заяву, йому було відмовлено у її задоволенні, не вбачаючи підстав для зняття арешту відповідно до ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки залишаються невиконаними рішення матеріального характеру. Посилаючись на ч.1 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» ОСОБА_1 звернувся до суду.

Дослідивши матеріали скарги, додані до неї документи, приходжу до висновку про необхідність відмови у відкритті провадження за скаргою, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Згідно зі ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових та службових осіб.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 3 цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Частиною першою статті 74 цього Закону визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністюдержавного виконавцячи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (стаття 448 ЦПК України).

З матеріалів скарги вбачається, що підставою для звернення до суду за захистом прав Дідичук В.В. стали дії державного виконавця вчинені під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до норм Кримінального-процесуального кодексу України.

Положеннями ст.539 КПК України визначено порядок вирішення судом питань, пов`язаних із виконанням вироку. Проте даною нормою не встановлено порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби при виконанні вироку суду. Відсутнє і посилання на можливість такого оскарження за правилами ЦПК України.

У пункті 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що, оскільки судове рішення щодо цивільного позову у кримінальному провадженні ухвалюється не за нормами ЦПК, які лише субсидіарно можуть бути застосовані при його розгляді, а його примусове виконання здійснює державна виконавча служба, то оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби при виконанні вироків, що стосуються вирішення цивільних позовів у кримінальному провадженні, відповідно до статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Крім того, у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України (пункт 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №823/564/17 (провадження №11-673апп19) зазначено, що КПК передбачає можливість виконання судових рішень органами ДВС, однак не встановлює порядок оскарження дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця при виконанні рішень, прийнятих у кримінальному провадженні.

Натомість статтею 287 КАС України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Таким чином, з урахуванням того, що КПК не передбачений порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності ДВС при примусовому виконанні судових рішень, прийнятих у кримінальному провадженні, учасники виконавчого провадження можуть оскаржити такі рішення, дії чи бездіяльність у порядку адміністративного судочинства.

Подібних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла й у постановах від 12 грудня 2018 року у справі №757/61236/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №586/77/17, від 19 червня 2019 року у справі №383/493/18.

Отже арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби при виконанні вироку суду слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене вище, встановивши предмет оскарження, яким є дії та бездіяльність посадової особи органу державної виконавчої служби у виконавчому провадженні, відкритому з примусового виконання вироку суду, суд вважає, що вказаний спір належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1, ч.5 ст.186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Отже, вказаний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. За таких обставин, оскільки дана скарга про оскарження дій державного виконавця щодо виконання вироку суду, не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження за скаргою, оскільки розгляд скарги має здійснюватися в порядку адміністративного судочинства.

На підставі викладеного та керуючись ст.19, 186, 259-261, 447 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

У відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність державної виконавчої служби щодо не зняття арешту з квартири відмовити.

Роз`яснити ОСОБА_1 право оскаржити рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця у порядку адміністративного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

СуддяМ. М. Бебешко