Дата документу 31.08.2022 Справа № 323/1067/21
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 323/1067/21 Пр. № 22-ц/807/520/22 Головуючий у 1-й інстанції Мінаєв М.М. Повний текст рішення складено 05.11.2021 року. Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кримської О.М., Маловічко С.В.

за участі секретаря Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 26 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Оріхівська державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про визнання батьківства

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-7), який в подальшому неодноразово уточнювала (а.с. 34-40, 91-98), в якому просила визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьком.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що вона народилась у 1983 році в с. Щасливе Оріхівського району Запорізької області, та мала дівоче прізвище « ОСОБА_4 ». Її матір`ю є ОСОБА_5 , а відомості про її батька ОСОБА_6 , були внесені до актового запису про народження зі слів матері, оскільки на той час вона не перебувала у шлюбі. Однак насправді батьком позивача був ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про смерть, копія а.с. 100). Вони познайомились у 1983 році, зустрічались як чоловік та жінка, потім мати позивача завагітніла та народила позивача. При цьому ОСОБА_3 супроводжував її до пологового будинку та забирав її разом з дитиною з нього. Після цього мати та ОСОБА_3 близько двох років прожили без реєстрації шлюбу як сім`я. Проживали у будинку батьків матері позивача. ОСОБА_3 піклувався про доньку, ставився до неї, як батько. Знайомі та друзі також ставились до матері позивача та ОСОБА_3 як до пари, відвідували їх на свята, дарували подарунки. Після цього мати позивача та ОСОБА_3 почали проживати окремо, але все життя ОСОБА_3 визнавав позивача своєю донькою, спілкувався з нею, підтримував стосунки, збирався оформити своє батьківство, але не встиг, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_3 раптово помер. Після його смерті відкрилась спадщина у виді будинку за адресою АДРЕСА_1 , земельної ділянки під цим будинком, та права на дві земельні частки (паї) у с. Щасливому. Звернувшись до нотаріуса за оформленням своїх спадкових прав як спадкоємця за законом першої черги, позивач отримала відмову через відсутність документа, який підтверджував би батьківство ОСОБА_3 по відношенню до позивача. Водночас відповідач ОСОБА_2 , як спадкоємиця ОСОБА_3 за законом п`ятої черги, також подала заяву про прийняття спадщини. Відтак, позивач змушена звернутись до суду за визнанням ОСОБА_3 своїм батьком в порядку ст. ст. 128, 130 СК України.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Мінаєва М.М. (а.с. 11). Ухвалою суду першої інстанції провадження у цій справі відкрито за правилами загального позовного провадження (а.с. 48).

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 26 жовтня 2021 року (а.с. 135-138) у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Речові докази: рожевий поліетиленовий пакет зі стікером зеленого кольору з надписом «окурок», в якому знаходиться лоток з недопалком, рожевий поліетиленовий пакет зі стікером зеленого кольору з надписом «Расческа», в якому знаходиться гребінець чорного кольору, рожевий поліетиленовий пакет зі стікером зеленого кольору з надписом «носки», в якому знаходяться панчохи чорного кольору, рожевий поліетиленовий пакет зі стікером зеленого кольору з надписом «рубашка», в якому знаходиться чоловіча рубашка світло-бузкового кольору; рожевий поліетиленовий пакет із стікером зеленого кольору з надписом «шапка», в якому знаходиться чорна в`язана шапка, - повернуто ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 148-155) просила рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та винести нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 164).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 23 грудня 2021 року (а.с. 171), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с. 172) з урахуванням навантаження судді-доповідача та колегії суддів апеляційного суду (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів, з яких 11 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень).

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі. Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 27 квітня 2022 року, не відбувся та був відкладений через відпустку судді-доповідача (а.с. 188, 194).

В автоматизованому порядку суддею Кримьскою О.М. у цій справі замінено суддю -члена колегії Подліянову Г.С. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (а.с. 196-197).

У дане судове засідання повідомлені апеляційним судом належним чином з додержанням вимог ЦПК України про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі відповідач ОСОБА_2 телефонограмою (а.с. 195) та через свого представника, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, відповідач ОСОБА_2 та представник третьої особи - Оріхівської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Третя особа - Оріхівська державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) раніше надавала апеляційному суду заяву (а.с. 183), в якій просила розглядати дану справу за відсутності її представника.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив: заяву третьої особи задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи, що не з`явились, за участю позивача ОСОБА_1 , її представника - адвоката Федорець В.І. (а.с. 21-23) та представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Макаренко О.М. (а.с. 58).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що з`явились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст.ст. 53, 55 Кодексу України про шлюб та сім`ю, керуючись ст. ст. 2, 7, 10, 12, 13, 81, 82, 84, 19, 141, 176, 263-265 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі, відсутності підстав для задоволення останніх.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач (дівоче прізвище - ОСОБА_4 ) народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 у с. Щасливе Оріхівського району Запорізької області. Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (копія, а.с. 27), виданого 20.06.1986 року Оріхівським відділом ЗАГС, матір`ю позивача зазначена ОСОБА_7 , а батьком ОСОБА_6 (актовий запис № 11).

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 2 від 11.06.2021 року (а.с. 87-88), у графі «відомості про відмітки, зроблені в актовому записі» зазначено таке: «Даний актовий запис підписано заявником. Колишня назва відділу «Оріхівський відділ ЗАГС м. Оріхів Запорізька область». ГР. 7 місце постійного проживання с. Щасливе, Оріхівський район, Запорізька область, УРСРЮ. Гр. 8 Де і ким працює (якщо не працює, то вказати джерело засобів існування) на утриманні матері. Гр. 13 підстави відновлення запису заява матері, довідка Комишуваського родбудинку від 30.05.1986 р., довідка Новоіванівської с/Ради Оріхівського району про склад сім`ї № 60 від 16.04.1986 р., довідка дитячої консультації Комишуваської лікарні від 29.04.1986 р. Гр. 16 Для відміток дані про батька вказані по заяві матері від 20.06.1986 р.» (а.с. 87 зворот).

10.01.2015 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_8 та взяла прізвище « ОСОБА_9 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції (копія, а.с. 26).

У свою чергу, мати позивача ОСОБА_7 24.06.1993 року уклала шлюб з ОСОБА_10 та взяла прізвище чоловіка, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданого виконавчим комітетом Щасливської сільської ради Оріхівського району Запорізької області (копія а.с. 29).

Щодо ОСОБА_3 у матеріалах справи наявні такі документи:

- посвідчення № НОМЕР_4 , видане йому в АТП-12327, про займання посади інженера (копія а.с. 25);

- трудова книжка серії НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заведена 03.11.1978 року у відділі кадрів Запорізького РМЗ (копія а.с. 81-84);

- свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_6 (копія а.с. 100), видане 13.04.2021 року Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), яким підтверджується факт його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 59 років (актовий запис № 765).

Крім того, судом першої інстанції в судовому засіданні були допитані такі свідки зі сторони позивача.

Так, свідок ОСОБА_11 (протокол судового засідання від 27.09.2021 року, а.с. 121-127) в суді першої інстанції надала показання, що вона є матір`ю позивача. У 1983 році вона (маючи тоді дівоче прізвище ОСОБА_4 ) познайомилась із ОСОБА_3 , вона почали зустрічатись як пара, а через деякий час вона народила від ОСОБА_3 доньку позивача. При цьому ОСОБА_3 визнавав себе батьком дитини, супроводжував свідка до пологового будинку та забирав з нього, а після цього вони почали проживати разом як сім`я, але без реєстрації шлюбу. При цьому, на той час ОСОБА_11 втратила свідоцтво про народження, внаслідок чого не могла отримати паспорт та, відповідно, зареєструвати народжену нею дитину. У 1985 році вони із ОСОБА_3 припинили спільне проживання. У 1986 році свідок все ж таки отримала свідоцтво про народження дитини ОСОБА_12 , але відомості про батька її дитини, як про ОСОБА_6 , були внесені до актового запису та свідоцтво про народження з її слів. В подальшому ОСОБА_3 протягом всього життя ставився до позивача, як до доньки, допомагав свідку як матері, але батьківство не оформлював.

Свідок ОСОБА_13 (протокол судового засідання від 27.09.2021 року, а.с. 121-127) в суді першої інстанції надала показання про те, що протягом тривалого часу підтримує дружні стосунки з ОСОБА_14 та її родиною. У 1983 році ОСОБА_11 народила доньку, чому ОСОБА_3 дуже радів. У 1983-1985 роках вони із ОСОБА_3 проживали разом, ОСОБА_3 її ревнував та бив, і у 1985 році вони розійшлись, але із позивачем він продовжував спілкуватись.

Свідок ОСОБА_15 (протокол судового засідання від 27.09.2021 року, а.с. 121-127) в суді першої інстанції надала показання про те, що з 1980 року знайома та товаришує із ОСОБА_11 . Вона із ОСОБА_3 поводились як пара, ОСОБА_3 супроводжував її до пологового будинку та забирав з нього. Два роки вони прожили разом, але потім розійшлись через сварку ОСОБА_3 із вітчимом ОСОБА_11 .

Свідок ОСОБА_16 (протокол судового засідання від 27.09.2021 року, а.с. 121-127) в суді першої інстанції надала показання про те, що також з 1980 року знайома та товаришує із ОСОБА_11 . В тому числі свідок зустрічалась з ОСОБА_11 та ОСОБА_3 по святах, вони поводились як пара, але потім свідок переїхала до іншого села. У 1988 році свідок повернулась до с. Щасливе. Після того, як ОСОБА_11 та ОСОБА_3 припинили спільне проживання, вони продовжували жити так званим гостьовим шлюбом. ОСОБА_3 мав намір одружитись на ОСОБА_11 , але чекав на виділення йому житла у м. Мелітополь. Однак, в подальшому вони шлюб так і не уклали. До позивача ОСОБА_3 ставився як до доньки. Приблизно за рік до смерті ОСОБА_3 свідок спілкувалась з ним, і він висловлював бажання оформити батьківство щодо позивача, але соромився свого становища (жив окремо та самотньо, мав незначний дохід).

Також всім свідкам судом першої інстанції були пред`явлені для огляду надані позивачем речові докази: рожевий поліетиленовий пакет зі стікером зеленого кольору з надписом «окурок», в якому знаходиться лоток з недопалком, рожевий поліетиленовий пакет зі стікером зеленого кольору з надписом «Расческа», в якому знаходиться гребінець чорного кольору, рожевий поліетиленовий пакет зі стікером зеленого кольору з надписом «носки», в якому знаходяться панчохи чорного кольору, рожевий поліетиленовий пакет зі стікером зеленого кольору з надписом «рубашка», в якому знаходиться чоловіча рубашка світло-бузкового кольору; рожевий поліетиленовий пакет із стікером зеленого кольору з надписом «шапка», в якому знаходиться чорна в`язана шапка.

Під час цього огляду в суді першої інстанції свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_13 впізнала сорочку та шапку як такі, що належали ОСОБА_3 . Свідок ОСОБА_16 впізнала лише шапку як таку, що належала ОСОБА_3 . Свідок ОСОБА_15 не впізнала жодного з пред`явлених їй предметів. При цьому позивачем не було надано порівняльних зразків речей, які пред`являлись для впізнання, через що жоден із свідків не зміг чітко вказати, за якими саме індивідуальними ознаками вони впізнають ту чи іншу річ як таку, що належала ОСОБА_3 .

Після дослідження речових доказів в суді першої інстанції позивач та її представник заявили, що знімають з розгляду подане одночасно з позовної заявою клопотання про призначення судової експертизи на предмет встановлення відповідності ДНК позивача та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки вважають, що вже досліджених судом першої інстанції доказів достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Відтак, відповідне експертне дослідження судом першої інстанції не призначалось і не проводилось.

Відповідно до ст. 293, 315 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, до яких закон відносить і факти родинних відносин між фізичними особами, підлягають розгляду в порядку окремого провадження.

Водночас ч. 6 ст. 294 ЦПК України передбачено, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

З наведеного випливає, що у разі наявності спору про право відповідні вимоги про встановлення факту родинних відносин підлягають розгляду в порядку позовного провадження.

Так, судом першої інстанції зазначено що ОСОБА_1 подала позов до ОСОБА_2 , як до спадкоємиці ОСОБА_3 за законом, вважаючи себе спадкоємцем ОСОБА_3 за законом першої черги, обравши вимогу про встановлення факту батьківства способом захисту свого спадкового права.

У справі відсутні письмові докази звернення відповідача із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_3 , однак представник відповідача в судовому засіданні в суді першої інстанції підтвердив факт такого звернення (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що між сторонами виник спір про право спадкове, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

До подібного висновку дійшов КЦС ВС по справі ЄУН 715/2537/19 від 30.09.2021 року.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Пленум Верховного Суду України у Постанові від 15 травня 2006 №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" (п.3) роз`яснив, що при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до ІНФОРМАЦІЯ_5 , необхідно застосовувати відповідні норми Кодексу про шлюб та сім`ю України. Такий підхід застосовується у практиці КЦС ВС, наприклад, у постанові від 03.03.2021 року у справі ЄУН 463/6372/19.

Відтак, посилання позивача у позовній заяві на ст. ст. 128, 130 Сімейного кодексу України та відповідні роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо практики їх застосування суд першої інстанції правильно відхилив як такі, що не підлягають застосуванню до спірних відносин.

Відповідно до ст. 55 КпШС України, якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, запис про матір дитини провадиться за заявою матері, а запис про батька дитини - за спільною заявою батька і матері дитини, або батько записується згідно з рішенням суду. В разі смерті матері, визнання матері недієздатною, позбавлення її батьківських прав, а також при неможливості встановити місце її проживання, запис про батька дитини провадиться за заявою батька.

При народженні дитини у матері, яка не перебуває в шлюбі, якщо немає спільної заяви батьків і рішення суду про встановлення батьківства, запис про батька дитини в книзі записів народжень провадиться за прізвищем матері, ім`я, по батькові та національність батька дитини записуються за її вказівкою. В разі смерті матері, визнання матері недієздатною, позбавлення її батьківських прав, а також при неможливості встановити місце її проживання, запис відомостей про матір і батька дитини провадиться за правилами, викладеними в цій статті, за заявою осіб, зазначених у статті 163 цього Кодексу.

Ст. 53 КпШС України було передбачено, що походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи запису актів громадянського стану.

В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

При цьому, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги той факт, що позивач просила не «встановити факт батьківства», а «визнати певну особу батьком», оскільки некоректне формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог позову як реалізованого способу захисту суперечить завданням цивільного судочинства.

Предметом доказування у справах про визнання батьківства або про встановлення факту батьківства є встановлення походження дитини від певної особи.

Аналіз норми ст. 53 КпШС України свідчить, що законом не встановлено переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.

Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі ЄУН 760/3977/15 (провадження № 61-2081зпв18) зазначено, що висновок судово-генетичної експертизи не є єдиним доказом походження дитини від певної особи, такий факт може бути доведено й іншими доказами.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання особою батьківства.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо).

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі ЄУН 373/2257/18 (провадження № 61-15136св20).

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року в справі № 641/9147/15 (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року в справі № 225/6301/15-ц (провадження № 61-30047св18), від 12 грудня 2019 року в справі № 562/1155/18 (провадження № 61-11709св19).

Згідно із пунктом 4 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є юридичні факти.

До конклюдентної дії у цивільному праві належать дії особи, що виявляють її волю встановити правовідношення, але не у формі усного чи письмового волевиявлення, а своєю поведінкою, щодо якої можна зробити певний висновок про конкретний намір.

На переконання суду першої інстанції, позивач у цій справі не надала жодного достовірного доказу ані щодо вчинення ОСОБА_3 конкретних конклюдентних дій, які б свідчили про визнання ним батьківства щодо позивача, ані щодо спільного проживання та ведення спільного господарства ОСОБА_3 та матір`ю позивача в період до її народження, ані щодо участі ОСОБА_3 у вихованні та утриманні позивача.

Показання допитаних в суді першої інстанції свідків, без підтвердження їх достовірності іншими засобами доказування (письмових доказів тощо), за даних обставин не можуть бути покладені в основу рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, оскільки з показань свідків неможливо достовірно встановити ані конкретний період часу, протягом якого мати позивача нібито проживала спільно із ОСОБА_3 , ані місце такого проживання, ані наявність у них спільного побуту та спільного господарства, ані характеру та розміру участі ОСОБА_3 у вихованні та утриманні позивача.

Зокрема, суд першої інстанції дійшов правильно висновку про те, що ані факт перебування ОСОБА_11 із ОСОБА_3 у романтичних відносинах (які не обов`язково могли супроводжуватись близькими стосунками), ані факти їх сумісного відвідування знайомих та товаришів як пари, ані факт радіння ОСОБА_3 тому, що у ОСОБА_11 народилась донька, ані факт супроводження її до пологового будинку (а ОСОБА_3 був водієм за професією), не вказують з достовірністю на батьківство ОСОБА_3 щодо позивача, оскільки з 1983 року, тобто протягом 38 років у позивача не залишилось жодного матеріального доказу цього.

Зокрема, позивач не надала ані довідок від органів місцевого самоврядування про місце проживання ОСОБА_14 та ОСОБА_3 у спірний період, ані довідок про склад їх сім`ї, ані письмових доказів на підтвердження участі ОСОБА_3 в утриманні позивача, ані лікарських документів, складених у зв`язку з народженням позивача, тощо.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначав, що позивач та її представник не звертались й до суду з клопотанням про витребування подібних доказів.

Від проведення судової молекулярно-генетичної експертизи позивач у суді першої інстанції за власною ініціативою відмовилась.

За таких умов, суд першої інстанції правильно вважав, що показання свідків в суді першої інстанції дозволяють зробити лише припущення щодо існування обставин, про які вони повідомили. Навіть показання свідка ОСОБА_11 , яка прямо вказала на ОСОБА_3 як на батька своєї доньки, за відсутності доказів, які б підтверджували достовірність її показань, не можуть бути взяті до уваги, оскільки свідок ОСОБА_11 , як мати позивача, в кінцевому рахунку є непрямо заінтересованою в результаті розгляду справи.

Не доводить факту спорідненості між ОСОБА_3 та позивачем й те, що окремі свідки впізнали надані позивачем речі як речі ОСОБА_3 , оскільки належність цих речей ОСОБА_3 та володіння ними позивачем не підтверджують їх кровного споріднення.

За сукупністю в наявних у справі матеріалів позивач та її мати могли б вказати на будь-якого іншого чоловіка, який помер, як на батька позивача, і ступінь доведеності цього факту залишився би таким самим, як і щодо ОСОБА_3 .

Відповідно ж до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позов позивача у цій справі не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 дублюють доводи її позовної заяви у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача ОСОБА_1 , яку вона та її представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_1 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, встановлено, суд першої інстанції хоча й послався на ст. 141 ЦПК України в оскаржуваному рішенні, проте, фактично цим рішенням не вирішував питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу ОСОБА_1 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_2 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 26 жовтня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 01.09.2022 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кримська О.М.Маловічко С.В.