Номер провадження: 22-ц/813/5980/22
Справа № 522/6149/21
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,
при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Дорошенка Сергія Олександровича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2021 року у справі за позовом Одеського національного університету імені І.І. Мечникова до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на постійне користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

07 квітня 2021 року Одеський національний університет імені І.І. Мечникова звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на постійне користування жилим приміщенням, в якому просив визнати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, кімнатою АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи вимоги тим, що гуртожиток за адресою: АДРЕСА_2 є державною власністю, закріпленою за Одеським національним університетом імені І.І. Мечникова на праві господарського відання, що підтверджується наказом Міністерства освіти і науки України від 29.09.2016р. №1164 Про закріплення державного майна за Одеським національним університетом імені І.І. Мечникова.
Відповідно до наказу №2215-06 від 23.09.1987 року ОСОБА_1 було прийнято з 28.09.1987 року на посаду інженера Ботанічного саду Одеського державного університету ім. І.І. Мечникова.
На підставі наказу ОНУ імені ОСОБА_2 за №30-06-99 від 30.06.1999 року ОСОБА_1 було звільнено з 01.06.1999 року за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України. ОСОБА_1 було надано кімнату №4 у гуртожитку в тимчасове користування у зв'язку з працевлаштуванням до університету, однак після звільнення він продовжував де який час проживати в гуртожитку без відповідних правових підстав.
22.01.2016 року було встановлено факт проживання в кімнаті № НОМЕР_2 ОСОБА_3 , якому 10.04.2016 року було надано вимогу про виселення з вказаного приміщення, як він пояснив, що він племінник ОСОБА_1 , про цей факт було повідомлено юридичний центр університету для звернення до суду.
18.02.2016 року було проведено засідання комісії, по перевірці законності проживання, дозволів на будівництво та перебудову займаної житлової площі за адресою АДРЕСА_2 , в наслідок чого було ухвалено про направлення заяви до РВ ГУДМС в Одеській області про зняття з реєстрації ОСОБА_1 .
14.03.2016 року ОСОБА_1 звертався до адміністрації університету з вимогою передати гуртожиток в комунальну власність для реалізації житлових прав на приватизацію кімнати у гуртожитку.
З акту опечатування кімнати №4 від 21 квітня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 з 1999 року не проживає за вказаною адресою та був знятий з реєстраційного обліку Приморським РВ ОМУ ГМВС України в Одеській області.
Розпорядженням ректора ОНУ імені ОСОБА_2 від 18.05.2016 року було зобов`язано директора ботанічного саду забезпечити виселення з гуртожитку осіб, які на даний час зняті з реєстрації та втратили право на проживання, у тому числі ОСОБА_1 ..
Комісія по обстеженню житлового приміщення ОНУ імені ОСОБА_2 неодноразово виходила за адресою: АДРЕСА_3 , було встановлено, що за вказаною адресою ніхто не проживає більше 3-х років на дату складання, про що складені акти: від 20.09.2016р., від 13.10.2020р., від 04.11.2020р., від 19.03.21 року та надано лист директора Ботанічного саду від 05.03.21 року.
Посилаючись на ці обставини та на статті 71, 72, 127 ЖК Української РСР, позивач, Одеський національний університет імені І.І. Мечникова, просив суд позов задовольнити.
28 серпня 2021 року адвокат Дорошенко Сергій Олександрович в інтересах відповідача ОСОБА_1 надав суду відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідач мешкає в гуртожитку на законних підставах, але керівництво університету неодноразово намагалося позбавити відповідача житла. Так, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2017 року по справі №522/15680/16 за позовом ОСОБА_1 до Одеського національного університету імені І.І. Мечникова, третя особа Приморський районний відділ в місті Одеса Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області про вселення та усунення перешкод у користуванні, ОСОБА_1 вселили до кімнати АДРЕСА_1 , та усунено йому перешкоди в користуванні кімнатою № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_2 . Восени 2020 року керівництво університету відключило кімнату ОСОБА_1 від мережі водопостачання та електропостачання, тому він вимушений був 04 січня 2021 року звернутись до суду з позовом до Одеського національного університету імені І.І.Мечникова про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року по справі №522/64/21 дії ОНУ ім. ОСОБА_2 щодо відключення кімнати №4 гуртожитку від водопостачання та електропостачання неправомірними та зобов`язано ОНУ ім. І.І. Мечникова за свій рахунок підключити кімнату №4 до електричної мережі і відновити водопостачання на кухню і туалет, якими користувався ОСОБА_1 .. Рішення суду не набрало законної сили, оскільки оскаржено університетом в апеляційному порядку. Отже, причиною тимчасової відсутності ОСОБА_1 у кімнаті № НОМЕР_2 відбулася не через його нехтування та втрати інтересу до свого житла, а у зв`язку з перешкодами, які чинить йому ОНУ ім. І.І. Мечникова.
У листопаді 2021 року позивач, Одеський національний університет імені І.І. Мечникова, надав суду пояснення на відзив на позовну заяву, у яких зазначав, що спірне приміщення гуртожитку було надано в тимчасове користування у зв`язку з працевлаштуванням до університету. 01 червня 1999 року відповідача було звільнено за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України. За вказаною адресою ОСОБА_1 не проживає у спірному житловому приміщення більше трьох років та втратив право користування житловим приміщенням кімнатою АДРЕСА_1 .
У судове засіданні 09.12.2021 року сторони не з`явилися. Про час, дату і місце судового засідання були повідомлені належним чином. Представник позивача ОСОБА_4 подала заяву про проведення судового засідання за її відсутності.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2021 року позовні вимоги Одеського національного університету імені І.І. Мечникова до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на постійне користування жилим приміщенням задоволено.
Суд визнав ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, кімнатою АДРЕСА_1 .
В апеляційній скарзі адвокат Дорошенко Сергій Олександрович в інтересах відповідача ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», на виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого:
Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Учасники справи мають права, встановлені ст. ст. 43, 49 ЦПК України, в тому числі, ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.
Суд здійснює виклик сторін у судові засідання, в тому числі, шляхом надіслання судових повісток в порядку, встановленому ст. ст. 128, 130 ЦПК України.
Сторони по справі про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Отже, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 26 серпня 2022 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у скарзі та у відзиві представника ОСОБА_5 в інтересах позивача, Одеського національного університету імені І.І. Мечникова, на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Дорошенко Сергій Олександрович в інтересах відповідача ОСОБА_1 , підлягає задоволенню за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статті 61-70 ЖК Української РСР передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.

Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено статтею 71 ЖК Української РСР, а їхні права та обов`язки - статтею 78 ЖК Української РСР, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами.
Відповідно до статті 71 ЖК Української РСР за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.
Згідно статті 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до частини першої статті 127 ЖК Української PCP, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.
Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.
Судом першої інстанції встановлено, що Гуртожиток за адресою: АДРЕСА_2 є державною власністю, закріпленою за Одеським національним університетом імені І.І. Мечникова на праві господарського відання, що підтверджується наказом Міністерства освіти і науки України від 29.09.2016р. №1164 Про закріплення державного майна за Одеським національним університетом імені І.І. Мечникова.
Відповідно до наказу №2215-06 від 23.09.1987 року ОСОБА_1 було зараховано з 28.09.1987 року на посаду інженера Ботанічного саду Одеського державного університету ім. І.І. Мечникова.
На підставі наказу ОНУ імені ОСОБА_2 за №30-06-99 від 30.06.1999 року ОСОБА_1 було звільнено з 01.06.1999 року за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України. ОСОБА_1 було надано кімнату №4 у гуртожитку в тимчасове користування у зв`язку з працевлаштуванням до університету, однак після звільнення він продовжував де який час проживати в гуртожитку без відповідних правових підстав.
22.01.2016 року було встановлено факт проживання в кімнаті № НОМЕР_2 ОСОБА_3 , якому 10.04.2016 року було надано вимогу про виселення з вказаного приміщення, як він пояснив, що він племінник ОСОБА_1 , про цей факт було повідомлено юридичний центр університету для звернення до суду.
18.02.2016 року було проведено засідання комісії, по перевірці законності проживання, дозволів на будівництво та перебудову займаної житлової площі за адресою АДРЕСА_2 , за наслідками перевірки було ухвалено про направлення заяви до РВ ГУДМС в Одеськії області про зняття з реєстрації ОСОБА_1 .
14.03.2016 року ОСОБА_1 звертався до адміністрації університету з вимогою передати гуртожиток в комунальну власність для реалізації житлових прав на приватизацію кімнати у гуртожитку.
З акту опечатування кімнати №4 від 21 квітня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 з 1999 року не проживає за вказаною адресою та був знятий з реєстраційного обліку Приморським РВ ОМУ ГМВС України в Одеській області.
Розпорядженням ректора ОНУ імені ОСОБА_2 від 18.05.2016 року було зобов`язано директора ботанічного саду забезпечити виселення з гуртожитку осіб, які на даний час зняті з реєстрації та втратили право на проживання, у тому числі ОСОБА_1 ..
Комісія по обстеженню житлового приміщення ОНУ імені ОСОБА_2 неодноразово виходила за адресою: АДРЕСА_3 , було встановлено, що за вказаною адресою ніхто не проживає більше 3-х років на дату складання, про що складені акти: від 20.09.2016р., від 13.10.2020р., від 04.11.2020р., від 19.03.21 року та надано лист директора Ботанічного саду від 05.03.21 року.
Як вбачається з матеріалів справи, Гуртожиток за адресою: АДРЕСА_2 є державною власністю, який перебуває у оперативному управлінні Одеського національного університету імені І.І. Мечникова, призначений для тимчасового проживання, у зв`язку з навчанням та у зв`язку з роботою за контрактом.
Цей гуртожиток приватизації не підлягає відповідно до положень Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», згідно з якими не підлягають приватизації житлові приміщення в гуртожитках, що перебувають в оперативному управлінні державних навчальних закладів.
Спірне приміщення гуртожитку було надано в тимчасове користування у зв`язку з працевлаштуванням до університету.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року по справі №522/64/21 за позовом ОСОБА_1 до Одеського національного університету ім. І.І. Мечникова про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди було задоволено частково.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із Одеським національним університетом імені І.І. Мечникова, у період з 1987 по 1999 роки, та його загальний трудовий стаж на час звільнення з ОНУ ім. І.І. Мечнікова складає більше 10 років. Під час праці було виділено для проживання кімнату АДРЕСА_1 . Вказане рішення не набрало законної сили, оскільки Одеський національний університет імені І.І. Мечникова звернувся із апеляційною скаргою на рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року по справі № 522/64/21.
Крім того, суд враховав те, що Гуртожиток знаходиться на території Ботанічного саду за адресою: АДРЕСА_2 .
Ботанічний сад Одеського національного університету імені І.І. Мечникова заснований у 1867 році. Відповідно до постанови Ради Міністрів Української РСР від 22.07.83 №311 "Про класифікацію і мережу територій та об`єктів природно- заповідного фонду Української РСР" загальна площа Ботанічного саду становить 16 гектарів. Постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.92 №584 "Про зміну деяких рішень Уряду України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про природно-заповідний фонд України" ботанічному саду надано статус загальнодержавного.
Ботанічний сад входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання.
Задовольняючи позов в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , з огляду на його відсутність понад один рік в житловому приміщення без поважних на те причин, є таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням, а саме: кімнатою АДРЕСА_1 .
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачем, Одеським національним університетом імені І.І. Мечникова, не доведено належним чином обґрунтованість позовних вимог, а саме, наявність законних підстав для визнання відповідача ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірним житлом за ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР. І, навпаки, відповідачем ОСОБА_1 та його представником, адвокатом Дорошенко С.О., надано суду достатньо безспірних доказів, які повністю спростовую підстави позову.
У постанові від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 (провадження №12-15гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Позов, з яким звернувся позивач, Одеський національний університет імені І.І. Мечникова, до суду, обґрунтовувало наявністю підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК Української РСР.
У пункті 10 постанови №2 Пленуму «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року Верховний Суд України роз`яснив, що «у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.
Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився.
Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо)».
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16 (провадження №61-37646св18) зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що Верховний Суд виходить з того, що «початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк».
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивачем доведено належним чином.

У постанові від 03 квітня 2019 року у справі №454/2025/15 (провадження №61-46621св18) Верховний Суд зробив наступний правової висновок: «Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення».
Заперечуючи проти позову, адвокат Дорошенко С.О. в інтересах відповідача ОСОБА_1 стверджував, що відповідач мешкає в гуртожитку на законних підставах, але керівництво університету неодноразово намагалося позбавити відповідача жила. Так, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2017 року по справі №522/15680/16 за позовом ОСОБА_1 до Одеського національного університету імені І.І. Мечникова, третя особа Приморський районний відділ в місті Одеса Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області про вселення та усунення перешкод у користуванні, ОСОБА_1 вселили до кімнати АДРЕСА_1 , та усунено йому перешкоди в користуванні кімнатою № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_2 . В осені 2020 року керівництво університету відключило кімнату ОСОБА_1 від мережі водопостачання та електропостачання, тому він вимушений був 04 січня 2021 року звернутись до суду з позовом до Одеського національного університету імені І.І. Мечникова про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року по справі №522/64/21 дії ОНУ ім. ОСОБА_2 щодо відключення кімнати №4 гуртожитку від водопостачання та електропостачання неправомірними та зобов`язано ОНУ ім. І.І. Мечникова за свій рахунок підключити кімнату №4 до електричної мережі і відновити водопостачання на кухню і туалет, якими користувався ОСОБА_1 . Рішення суду не набрало законної сили, оскільки оскаржено університетом в апеляційному порядку. Отже, причиною тимчасової відсутності ОСОБА_1 у кімнаті № НОМЕР_2 відбулася не через його нехтування та втрати інтересу до свого житла, а у зв`язку із перешкодами, які чиніть йому ОНУ ім. І.І. Мечникова.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції у рішенні від 17 квітня 2017 року встановив, що 21 квітня 2016 року кімнату №4 в гуртожитку ботанічного саду опечатано, оскільки ОСОБА_1 не проживає там з 1999 року (а.с.12).
Розпорядженням ректора ОНУ ім. І. І. Мечникова від 18.05.2016 року зобов`язано директора ботанічного саду ОСОБА_6 забезпечити виселення з гуртожитку осіб, які на даний час зняті з реєстрації та втратили право на проживання, у тому числі ОСОБА_1 (а.с.13).
Разом із тим, відповідно до відповіді ГУДМ Служби України в Одеській області від 20.02.2017 року (а.с. 119) ОСОБА_1 з 21.10.1987 року та по теперішній час значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3 .
При цьому апеляційний суд виходив з того, що доступ відповідача до спірного житла обмежений.
Встановлено, що наприкінці осені 2020 року керівництвом Одеського національного університету ім. І.І. Мечникова було прийнято рішення про відключення від мережі електроенергії гуртожиток за адресом: АДРЕСА_2 , та припинення водопостачання кімнати №4, кухні та туалету, яким користувався ОСОБА_1 у гуртожитку за адресом: АДРЕСА_2 , що визнавалося представником університету при розгляді справи №522/64/21
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують, що відповідач має інше житло.
В порушення положень пунктів 2 та 3 частини 4 статті 264 ЦПК України про те, що у мотивувальній частині рішення зазначаються докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення та мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику,
суд першої інстанції не зазначив у рішенні суду мотиву відхилення обставин, встановлених судовими рішеннями, на які посилався представник відповідача як на заперечення проти позову та взагалі не дав мотивовану оцінку поясненням представника відповідача щодо наявності підстав для відмови у позові.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні встановлено, що університет обмежив відповідача у доступі до спірного жилого приміщення, а надані позивачем акти та інші докази на аркушах справи 17-31 стосуються 2016 року та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки 19 квітня 2017 року відповідач був вселений у спірне житлове приміщення.
Акти про не проживання відповідача у спірному житлі від 13 жовтня 2020 року, 04 листопада 2020 року та від 19 квітня 2021 року не можуть бути прийняті до уваги, оскільки наприкінці осені 2020 року керівництвом університету гуртожиток за адресом: АДРЕСА_2 відключений від мережі електроенергії та припинено водопостачання, що унеможливлює проживання відповідача у спірному житлі.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, висновок Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, надані сторонами, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, їх достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що в судовому засіданні не було встановлено свідома поведінка відповідача, яка свідчить про втрату нею інтересу до житлового приміщення. Факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин не доведений, тому відповідач не втратив права користування спірним житлом.
У постанові від 21 квітня 2021 року у справі №520/13358/17 (провадження №61-17833св20) Верховний Суд зробив наступний правової висновок: «Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Це право охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява №30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява №58255/00).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява №39948/06).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява №20082/02).
Навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява №7205/02; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява №3572/06). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява №33202/96).
Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
У справі яка переглядається виселення ОСОБА_2 разом з дітьми без надання іншого жилого приміщення не буде пропорційним, бо вони несуть надмірний тягар».

Системний аналіз наведених норм права, правових висновків Верховного Суду України та Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що таке втручання держави у право відповідача ОСОБА_1 на повагу права на житло, передбачене законом, не переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та не є необхідним у демократичному суспільстві. Визнання відповідача таким, що втратив право користуватися спірним житлом, не буде пропорційним, бо він несе надмірний тягар.
За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем, Одеським національним університетом імені І.І. Мечникова, в судовому засіданні не доведено належним чином, що відповідач втратив право користування спірним житлом, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України його право не підлягає захисту судом.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Тому, вимоги позивача Одеського національного університету імені І.І. Мечникова є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 71, 72 ЖК УРСР, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Дорошенка Сергія Олександровича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2021 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Одеського національного університету імені І.І. Мечникова до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на постійне користування жилим приміщенням, відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 26 серпня 2022 року.
Судді Одеського апеляційного суду:М.М.Дагомерецький
А.І.Дришлюк
Р.Д.Громік