Справа № 214/2687/22
2/214/3752/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

15 вересня 2022 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ткаченка А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Фастовець Ю.Ю.,

представника позивача Верби А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження, при заочному розгляді, в режимі відеоконференції, цивільну справу №214/2687/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики та збитків, -

Представники: від позивача адвокат Верба А.П.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою шляхом направлення поштовою кореспонденцією, яка надійшла до суду 08 червня 2022 року, просив суд: стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики від 21 травня 2020 року в розмірі 2600 доларів США 00 центів, нараховані за договором позики проценти за період з 21 травня 2020 року по 21 листопада 2020 року в розмірі 79 доларів США 07 центів, а також 3% річних за користування чужими коштами за період з 22 листопада 2020 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 98 доларів США 09 центів; вирішити питання розподілу судових витрат судового збору в сумі 4 188 грн. 75 коп. та витрат на правничу допомогу 30 000 грн.

Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 21 травня 2020 року між ним, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів в іноземній валюті, за умовами якого він передав ОСОБА_2 у борг грошові кошти в розмірі 2 600 доларів США зі строком повернення до 21 листопада 2020 року в повному обсязі. У п.3.3 договору вони погодили, що ОСОБА_1 як позикодавець має право на отримання від позичальника ОСОБА_2 процентів від суми позики. Крім того, сторони погодили порядок відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за укладеним договором, збільшення позовної давності до 10 років за усіма вимогами (у тому числі щодо стягнення неустойки та інфляційних втрат). На виконання умов договору він передав ОСОБА_2 грошові кошти в погодженому розмірі, а останній на підтвердження цьому підписав договір. Забезпеченням виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором позики є порука ОСОБА_3 за укладеним між ними договором, за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник за усім обсягом зобов`язань. Строк дії договору поруки визначений до повного виконання боржником усіх зобов`язань за основним договором (п.3.1 договору). Після сплину терміну виконання зобов`язань, ОСОБА_2 добровільно борг не повернув, у зв`язку з чим за захистом своїх майнових прав та інтересів позивач вимушений звернутися до суду. Окремо зазначив, що нарахування ним процентів за користування ОСОБА_2 позикою в сумі 79,07 доларів США здійснене у відповідності до приписів ст.1048 ЦК України, а штрафних санкцій відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України у вигляді 3% річних, що становить 98,09 доларів США та відповідає умовам договору.

Ухвалою суду від 27 червня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.21).

Ухвалою суду від 29 червня 2022 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Верби А.П. про його участь в судових засіданнях з розгляду справи дистанційно, в режимі відеоконференції.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Верба А.П., приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, наведених у позові. При ухваленні рішення просив вирішити питання розподілу процесуальних витрат шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат по сплаті судового збору в сумі 4 188 грн. 75 коп. та витрат на правничу допомогу 30 000 грн. 00 коп., з яких 15 000 грн. він сплатив як авансовий платіж.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання в порядку ст.128 ЦПК України, ст.12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», в судове засідання повторно не з`явився без повідомлення причин, відзив на позовну заяву не подав. Клопотань про відкладення розгляду справи, надання сторонам строку на примирення на адресу суду будь-якими засобами зв`язку не подавав.

Правом на участь в судовому засіданні третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 не скористався, подавши через модуль підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» клопотання про розгляд справи за його відсутності. При ухваленні рішення покладався на розсуд суду. Щодо обставин справи окремо зазначив, що в травні 2020 року до нього звернувся його знайомий ОСОБА_2 з проханням дати в борг грошей на купівлю автомобіля. Оскільки на той момент у нього не було фінансової можливості допомогти ОСОБА_2 , він попросив про це свого знайомого ОСОБА_1 під його власну гарантію, що борг ОСОБА_2 поверне. 21 травня 2020 року вони підписали договір позики та договір поруки. До підписання договору позики ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 2600 доларів США, після чого підписав договори. Підтвердив, що ОСОБА_2 грошові кошти отримав саме в іноземній валюті доларах США, готівкою, передача грошей та підписання договорів були здійснені в його присутності. Через декілька тижнів після отримання позики, ОСОБА_2 придбав автомобіль марки Daewoo на євро номерах, який почав використовувати як таксі, надаючи послуги з перевезень. Про те, що ОСОБА_2 не повернув ОСОБА_1 борг, він дізнався безпосередньо від ОСОБА_1 , після чого одразу зателефонував ОСОБА_2 з цього приводу. Останній йому відповів, що має тимчасові фінансові труднощі та поверне борг через декілька місяців. У подальшому на його телефонні дзвінки ОСОБА_2 більше не відповідав, де наразі знаходиться відповідач йому не відомо.

Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його повторну неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву у встановлений законом строк, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень представника позивача проти заочного розгляду справи, що відповідатиме п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України.

Суд акцентує увагу на тому, що навіть в умовах воєнного стану, введеного у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року та в черговий раз продовженого з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб на підставі Указу Президента України №573/2022 від 12 серпня 2022 року, затвердженого Законом України №2500-ІХ від 15 серпня 2022 року, право особи на судовий захист не може бути обмежено, оскільки відповідно до ст.ст.10, 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану повноваження судів не можуть бути припинені.

Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись.

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, вислухавши думку представника позивача, врахувавши позицію третьої особи по справі, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з такого.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦПК України.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 21 травня 2020 року між ОСОБА_1 як «позикодавцем» та ОСОБА_2 як «позичальником» було укладено договір позики (грошових коштів в іноземній валюті). За умовами договору позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 2600 доларів США 00 центів, що за курсом НБУ станом на 21 травня 2020 року еквівалентно 69 258 грн. 80 коп. зі строком повернення до 21 листопада 2020 року. Повернення позики підтверджується розпискою позикодавця (п.3.3 договору).

Як слідує з п.2.2 позика передана позикодавцем позичальникові безпосередньо при підписанні сторонами цього договору. Підписанням договору позичальник підтверджує отримання ним грошових коштів від позикодавця у розмірі, встановленому п.2.1 договору.

За своїм характером укладена між сторонами угода є реальною, односторонньою, оплатною та свідчить про наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Аналізуючи зміст правочину, суд приходить до висновку, що текст договору позики містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення відповідачем конкретної грошової суми на користь позивача. Водночас, зміст договору дає підстави стверджувати, що відповідач визнав наявність боргу в певному розмірі станом на визначену дату, що свідчить про природу правових відносин між сторонами спору. Договір містить усі необхідні реквізити, обумовлені його характером та правовою природою, зокрема: дату його складання (21 травня 2020 року), отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі (2600 доларів США), зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення (до 21 листопада 2020 року).

Забезпеченням виконання ОСОБА_2 зобов`язань за договором позики виступає порука ОСОБА_3 за договором поруки, укладеним між кредитором ОСОБА_1 , боржником ОСОБА_2 та поручителем ОСОБА_3 (а.с.11-12).

За умовами договору поруки ОСОБА_3 як поручитель поручився перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку та зобов`язався перед кредитором відповідати за невиконання боржником всіх його зобов`язань перед кредитором, що виникають з договору позики від 21 травня 2020 року, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Як слідує з п.1.3 договору, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору за чинним законодавством України. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною (п.1.4). Причини невиконання боржником своїх зобов`язань за основним договором ніяким чином не можуть впливати на виконання поручителем зобов`язань за договором (п.1.5).

Судовим розглядом встановлено, що факт укладення договору позики та отримання ОСОБА_2 як позичальником від ОСОБА_1 грошових коштів в погодженій ними сумі також визнав ОСОБА_3 , який будучи поручителем ОСОБА_2 за договором поруки від 21 травня 2020 року, був присутнім в момент укладення сторонами правочину та передання коштів.

Відповідно до вимог ст.545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Так, письмова форма договору позики від 21 травня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальником внаслідок його реального характеру є доказом передачі грошової суми позичальнику та наявності між сторонами договірних відносин зобов`язально-грошового характеру. Крім того, відсутність розписки позикодавця згідно з положеннями ст.545 ЦК України, п.3.2 договору позики свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником ОСОБА_2 не виконано до обумовленого сторонами строку. До того ж судом встановлено, що договір не містить надпису про повернення суми боргу, тому у суду не має підстав для висновку про новацію, припинення зобов`язання, а так само про зміну правовідносин між сторонами.

Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики від 21 травня 2020 року, а також встановленим факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем щодо повернення боргу в сумі 2600 доларів США 00 центів в строк до 21 листопада 2020 року.

Згідно зі ст.192, ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст.193, ч.1 ст.524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відтак, необхідності у визначенні еквіваленту стягнутої заборгованості за договором позики в іноземній валюті доларах США у співвідношенні до національної валюти України гривні по курсу станом на 21 травня 2020 року суд не вбачає, оскільки виконання зобов`язань умовами договору обумовлене в іноземній валюті, а тому й стягнення боргу в цій же валюті не суперечитиме чинному законодавству України.

Щодо заявлених позивачем 3% річних, нарахованих в порядку ст.625 ЦК України на суму боргу, суд виходить з такого.

За положеннями ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки ст.625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом цієї матеріальної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання та полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У ч.3 ст.510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З огляду на викладене слід дійти висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі укладеного ними договору, є грошовими зобов`язаннями. Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошові зобов`язання, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

У постанові №127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року ВП ВС зазначила, що невиконання боржником грошового зобов`язання є правопорушенням триваючим, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики від 21 травня 2020 року належним чином не виконав, а саме не повернув позику як станом на 21 листопада 2020 року, так і на час звернення позивача до суду. Таким чином, зобов`язання є простроченим з 22 листопада 2020 року, тому 3% річних мають розраховуватись саме із вказаної дати.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, розрахунок 3% річних є наступним: 2600 доларів США (сума боргу) : 100% * 3% : 365 *459 (кількість днів прострочення за період з 22 листопада 2020 року по 23 лютого 2022 року) = 98,09 доларів США.

Оскільки ОСОБА_1 заявлена вимога лише про компенсацію 3% річних в порядку ст.625 ЦК України, тому питання компенсації інфляційних втрат не стосується предмету спору.

Щодо стягнення процентів за користування позикою, визначених у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України, за період з 21 травня 2020 року по 21 листопада 2020 року, в сумі 79,07 доларів США, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Так, умовами п.3.3 договору передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Оскільки договором конкретний розмір аліментів не визначений, тому ОСОБА_1 як позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України.

Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (ст.1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (ст.625 ЦК України). Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правова позиція з цього приводу також висловлена ВП ВС від 25 травня 2021 року №149/1499/18.

З огляду на вказане позивач на підставі ч.1 ст.1048 ЦК України має право додатково нарахувати проценти за користування позикою у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України за період з моменту отримання позики до настання терміну повернення позики.

Перевіривши наведений позивачем розрахунок процентів, судом встановлено, що він є арифметично вірним, проведений у відповідності до вимог ст.1048 ЦК України, за період з 21 травня 2020 року по 21 листопада 2020 року (185 днів) із застосуванням облікової ставки НБУ 6%, встановленої Рішеннями Правління НБУ, та шляхом нарахування на суму боргу 2600 доларів США, і складає 79,07 доларів США.

Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених вимог та необхідність їх задоволення в повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивача, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 188 грн. 75 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Як слідує зі ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як слідує з матеріалів справи, 21 травня 2020 року між ОСОБА_1 та адвокатом Вербою А.П. було укладено договір про надання правової допомоги (а.с.13-14). У ст.1 договору передбачено, що адвокат взяв на себе зобов`язання з представництва інтересів ОСОБА_1 у Херсонському міському суді Херсонської області у справі за його позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, із вчиненням усіх дій, визначених діючим законодавством України, для досягнення мети відповідно до п.1.1 договору.

У силу ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Пунктом 3.1 договору визначена вартість послуг адвоката гонорар в сумі 30 000 грн.

Додатковою угодою від 17 травня 2022 року внесено зміни до п.1.1 договору, а саме розширено перелік судів, в яких адвокат здійснює представництво інтересів клієнта у даній справі, у тому числі зазначено й Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с.14-зворот).

До договору про надання правової допомоги також долучені копії свідоцтва про право на заняття ОСОБА_4 адвокатською діяльністю №738 від 224 грудня 2011 року, ордеру (а.с.15) та меморіального ордеру №МВ87412982 від 30 грудня 2021 року про часткову сплату ОСОБА_5 гонорару за договором від 21 травня 2020 року в сумі 15 000 грн. (а.с.15-зворот).

Разом з тим, до позовної заяви не долучено платіжних доручень на підтвердження дійсності оплати позивачем послуг адвоката в сумі 30 000 грн., які б в сукупності підтверджували факт понесення позивачем таких витрат та наявність підстав для їх відшкодування в такому розмірі. З огляду на це суд вважає за можливе відшкодувати позивачеві лише 15 000 грн. витрат на правничу допомогу шляхом їх стягнення з відповідача, які є документально підтвердженими.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 247 ч.2, 258-259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики та збитків задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики (розпискою) від 21 травня 2020 року в розмірі 2600 доларів США 00 центів, нараховані за договором позики проценти за період з 21 травня 2020 року по 21 листопада 2020 року в розмірі 79 доларів США 07 центів, а також 3% річних за користування чужими грошовими коштами за період з 22 листопада 2020 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 98 доларів США 09 центів.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 188 грн. 75 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору та 15 000 грн. 00 коп. документально підтверджених витрат на правничу допомогу.

На підставі ч.2 ст.12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» про ухвалення даного судового рішення повідомити відповідача шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу такого судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень. З моменту розміщення такої інформації вважається, що відповідач отримав судове рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів з дня його підписання не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи. Заочне рішення може бути переглянуте Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно зі ст.285 ЦПК України та поданою протягом 30 днів з дня його підписання. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в загальному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач, його представник та третя особа мають право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Відомості про сторін:

ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 .

Повне рішення суду складено 22 вересня 2022 року.

Суддя А.В. Ткаченко