ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1225/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/3675/22 Категорія: на ухвалу Булгакова Г.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Зінченко Ю.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

представник позивача: адвокат Гончар Сергій Миколайович;

відповідач: ОСОБА_2 ;

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу: представник позивача адвокат Гончар Сергій Миколайович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гончара Сергія Миколайовича на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними,

в с т а н о в и в:

08 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом.

Одночасно із поданням позовної заяви адвокат Гончар С.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся із заявою про забезпечення позову, в якій просив суд вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на належну ОСОБА_2 1/2 частку у праві власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 та 1/4 частку у праві власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 .

Заяву обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 оспорює дійсність заповіту, складеного 24 квітня 2014 року ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 , та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_2 нотаріусом Другої Черкаської державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_5 на частку у праві власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , а також на частку у праві власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , яка залишилася після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заявник вказує, що за наслідком розгляду цієї справи в разі задоволення позову буде скасовано державну реєстрацію права власності відповідача на спадкове майно.

Зазначає, що 25 серпня 2021 року ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 було надіслано «Заяву №3 щодо права на спадщину за заповітом», зміст якої чітко свідчить про наявність у відповідачки наміру відчужити належну їй частку у праві власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Стосовно ж квартири за адресою АДРЕСА_2 - відповідач взагалі не має жодних юридичних перешкод з боку позивача щодо відчуження майна.

Вважає, що в разі відчуження відповідачем всього або частини спадкового майна, виконання судового рішення та ефективне поновлення прав позивача в разі задоволення позову буде неможливе у зв`язку із наявністю нового власника.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 серпня 2022 року у задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала обґрунтована тим, що предметом позову є вимоги немайнового характеру, а тому доводи заявника, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить або утруднить виконання судового рішення є безпідставними, оскільки у випадку задоволення позову судове рішення не підлягатиме примусовому виконанню.

Також суд вказав, що такий захід забезпечення позову, як накладення арешту на майно не співмірний з предметом позову, яким є визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсним, оскільки позовні вимоги, як немайнові, не підлягають вартісній оцінці і заявлені без вимоги застосування наслідків.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Гончар С.М. подав апеляційну скаргу та просить скасувати ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 серпня 2022 року та ухвалити нове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

У апеляційній скарзі вказує, що постанови Верховного Суду, на які послався суд в оскаржуваній ухвалі, не є релевантними, оскільки характер спірних правовідносин не є тотожним. Вважає релевантною до даної справи ухвалу Верховного Суду від 15 лютого 2022 року у справі № 756/14541/21.

Зазначає, що незалежно від того, що основна позовна вимога про визнання заповіту недійсним, хоч і немайновою, проте, задоволення такої вимоги породжує наслідки, які очевидно впливають на майнові правовідносини, а можливе визнання судом недійсними заповіту та свідоцтв про право на спадщину зумовить виникнення у ОСОБА_1 права власності як у спадкоємця, оскільки у постановах про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину було зазначено саме наявність оспорюваного заповіту.

Вказує, що в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали суд висловився виключно про те, що рішення у випадку задоволення позову не потребуватиме примусового виконання, однак, обійшов увагою ефективний захист та поновлення порушених прав позивача.

Вважає, що сторона позивача не може мати у своєму розпорядженні докази намірів відповідача на відчуження усього або частини спадкового майна, проте зміст Заяви № 3 ОСОБА_2 свідчить про наявність у відповідача наміру на вчинення таких дій.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу та вважає, що суд обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову, а апеляційна скарга є безпідставною.

Також вказує, що в апеляційній скарзі представник позивача безпідставно залучив до участі у справі у статусі третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки ухвала суду про залучення вказаних осіб до участі у справі не виносилась.

Заслухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною другою статті 149 ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що підставою для забезпечення позову має слугувати обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Забезпечення позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зроблено висновок, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення позову з урахуванням заявлених заявником позовних вимог, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Окрім того, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції вказав, що оскільки предметом позову є вимоги немайнового характеру, у випадку задоволення позову судове рішення не підлягатиме примусовому виконанню, а тому доводи заявника, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить або утруднить виконання судового рішення є безпідставними.

Також суд вказав, що такий захід забезпечення позову, як накладення арешту на майно не є співмірним із предметом позову, яким є визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсним, оскільки позовні вимоги, як немайнові, не підлягають вартісній оцінці і заявлені без вимоги застосування наслідків недійсності та скасування вказаних документів.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на відповідних нормах процесуального права та відповідних правових позиціях Верховного Суду.

Так, судом правильно враховано правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 201/12570/18 та в постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 127/220/19.

Посилання в апеляційній скарзі на необхідність застосування у даній справі висновків, викладених в ухвалі Верховного Суду від 15 лютого 2022 року у справі № 756/14541/21, колегія суддів відхиляє. Так, предметом позову справи № 756/14541/21 було визнання заповіту недійсним та визнання права власності.

У справі ж за позовом ОСОБА_1 предметом позову є лише визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними, без визнання права власності на майно.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що можливе визнання судом недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину зумовить виникнення у ОСОБА_1 саме права власності як спадкоємця, не ґрунтуються на відповідних нормах цивільного законодавства, оскільки право власності не може виникнути автоматично зі скасуванням вказаних документів. Для визнання та реєстрації права власності позивачу потрібно буде вчинити певні процесуальні дії.

Посилання скаржника на те, що у разі здійснення відповідачем відчуження усього або частини спадкового майна третім особам, поновлення прав позивача на одержання належної їй частки спадщини за законом буде унеможливлене, є безпідставним та не ґрунтується на нормах матеріального права. Так, відповідно до статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже заявниця не позбавлена права на захист своїх порушених прав чи інтересів.

Твердження скаржника про те, що в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали суд висловився виключно про те, що рішення у випадку задоволення позову не потребуватиме примусового виконання, однак, обійшов увагою ефективний захист та поновлення порушених прав позивача, не спростовують обґрунтованості відмови суду першої інстанції у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки заходи забезпечення позову, які просила застосувати заявниця, не є співмірними із заявленими позовними вимогами та матеріали справи не містять достатньо доказів, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гончара Сергія Миколайовича слід залишити без задоволення, а ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 серпня 2022 року без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гончара Сергія Миколайовича залишити без задоволення.

Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді

Повний текст постанови складений 15 вересня 2022 року