Ухвала

Іменем України

18 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 463/9071/19

провадження № 61-7063ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу адвоката Угриновської Юлії Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 27 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Позов мотивувала тим, що після смерті матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона набула право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Зазначила, що придбавши на підставі договору купівлі-продажу від 07 травня 1975 року вищезазначений будинок, її мати набула право користування земельною ділянкою площею 2840,0 кв. м, а тому успадкувавши будинок після смерті матері, вона набула право користування цією земельною ділянкою на тих самих умовах.

06 серпня 2018 року отримала від свого племінника - ОСОБА_1 лист з проханням погодити межі земельної ділянки на АДРЕСА_2 , на якій розташований житловий будинок, право власності на який зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Вважала, що декларація містить недостовірну інформацію та засвідчує, що будинок знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у її користуванні, а тому відповідач не мав жодних правових підстав на забудову земельної ділянки, оскільки така не перебувала у його власності чи користуванні.

Реєстрація права власності на будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 проведена на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, реєстрація якої органами державного архітектурно-будівельного контролю не здійснювалася. Личаківська районна адміністрація не присвоювала об`єкту відповідну поштову адресу.

Таким чином, позивач просила скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_1 на житловий будинок на АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01, а саме: запис про право власності від 22 квітня 2016 року № 14321290 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 26 квітня 2016 року, індексний номер 29416391, прийняте приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х. В.

Рішенням від 02 червня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова у задоволенні позову відмовив.

Додатковим рішенням від 15 червня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з розглядом справи в розмірі 6 400,00 грн.

Постановою від 27 червня 2022 року Львівський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 червня 2021 року задовольнив частково, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 червня 2021 року скасував та ухвалив постанову, якою позов задовольнив частково.

Скасував рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Куйбіди- Кришкевич Х. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 26 квітня 2016 року, індексний номер 29416391 на житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 134,1 кв. м, житловою площею 912,5 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01, за ОСОБА_1 .

У решті позову відмовив.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 червня 2021 року задовольнив, додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 червня 2021 року скасував та ухвалив нову постанову, якою в задоволенні заяви адвоката Угриновської Ю. В. в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовив.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у липні 2022 року, адвокат Угриновська Ю. В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , просить скасувати постанову Львівського апеляційного від 27 червня 2022 року, залишити в силі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 червня 2021 року та додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 червня 2021 року.

Підставою касаційного оскарження адвокат Угриновська Ю. В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , зазначила неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у подібних правовідносинах,викладеного у постановах Верховного Суду: від 01 грудня 2021 року у справі № 656/239/18, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2463/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 310/681/18, від 03 листопада 2021 року у справі № 761/16488/19.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Суди встановили, що позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 , право власності на який набула в порядку спадкування після смерті матері, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 квітня 2018 року, як зазначено у свідоцтві, житловий будинок в цілому складається з чотирьох кімнат житловою площею 142,1 кв. м та кухні, загальна площа будинку становить 231,4 кв. м.

Право власності позивачки зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Житловий будинок АДРЕСА_2 матір позивача ОСОБА_3 придбала на підставі договору купівлі-продажу від 07 травня 1975 року у ОСОБА_4 , як зазначено у цьому договорі, будинок в цілому складається з однієї кімнати, жилою площею 13,4 кв. м та однієї кухні.

Згідно з архівним витягом з рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих від 22 жовтня 1954 року № 1450 за будинком АДРЕСА_3 ), що знаходиться в особистому користуванні ОСОБА_4 , залишено у користуванні присадибну земельну ділянку площею 2840 кв. м.

Відповідач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується записом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстром прав власності на нерухоме майно, Державним реєстром іпотек, Єдиним реєстром заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Запис про право власності від 22 квітня 2016 року № 14321290, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 26 квітня 2016 року, індексний номер 29416391 прийняте приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х. В.

Із цього рішення вбачається, що кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_2 у рішенні не зазначено, також не зазначено документи, які подані для проведення державної реєстрації прав.

Підставою виникнення права власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 134,1 кв. м, житловою площею 91,5 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01, є декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер ЛВ 29, видана 27 серпня 2014 року Інспекцією ДАБК у Львівській області, дата державної реєстрації - 22 квітня 2016 року.

Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень(з відкриттям розділу) прийняте 26 квітня 2016 року, індексний номер 29416391, а дата державної реєстрації житлового будинку зазначена 22 квітня 2016 року, тобто, державна реєстрація права власності відбулася раніше прийняття приватним нотаріусом рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Із копії декларації про готовність об`єкта до експлуатації вбачається, що у пункті 11-1 декларації зазначена інформація про те, що вищезазначеним рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих від 22 жовтня 1954 року № 1450 підтверджується право власності чи користування земельною ділянкою.

Тобто, ОСОБА_1 зазначив відомості про те, що за житловим будинком АДРЕСА_2 закріплена земельна ділянка, яка фактично на підставі зазначеного ним рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих від 22 жовтня 1954 року № 1450 фактично закріплена за житловим будинком АДРЕСА_2 , належному на праві власності позивачці ОСОБА_2 .

Щодо житлового будинку АДРЕСА_2 і щодо житлового будинку АДРЕСА_2 видано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації під тим же номером і тією ж датою на два різні об`єкти нерухомості, серія та номер ЛВ 29, і тією ж датою - 27 серпня 2014 рік, із записом «зареєстровано», з печаткою ОСОБА_5 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача не є порушеними, а тому такі не підлягають захисту, а відсутність реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації в Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів та відсутність рішення органу місцевого самоврядування щодо присвоєння адреси, не є безумовною підставою для задоволення позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з такого.

За змістом частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Правові та організаційні основи містобудування регулює Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин - реєстрації декларації, на підставі якої відповідач набув право власності на спірне майн).

Пункт 2 частини першої статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачає, що замовник має право виконувати будівельні роботи після реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів будівництва, що належать до I-III категорій складності.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Форма декларації про готовність об`єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частинами четвертою-шостою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю повертають декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації.

За частиною восьмою, десятою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про готовність об`єкта до експлуатації, та за експлуатацію об`єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката.

Відповідно до пунктів 17, 20, 21 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) реєстрація декларації здійснюється з дотриманням вимог Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності».

Інспекція перевіряє протягом десяти робочих днів з дати подання (надходження) до неї декларації повноту даних, зазначених у ній, та реєструє декларацію.

У разі коли декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, Інспекція повертає її на доопрацювання з обґрунтуванням підстав повернення у строк, передбачений для її реєстрації.

Після усунення недоліків, що стали підставою для повернення декларації на доопрацювання, замовник може повторно звернутися до Інспекції для реєстрації декларації.

Закон України від 20 листопада 2012 року № 5496-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань регулювання містобудівної діяльності» (набрав чинності з 05 січня 2013 року) доповнив Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», зокрема, статтею 39-1, відповідно до частини першої якої у разі, якщо замовник самостійно виявив технічну помилку у надісланому повідомленні про початок виконання підготовчих чи будівельних робіт, зареєстрованій декларації про початок виконання підготовчих чи будівельних робіт або про готовність об`єкта до експлуатації, а також у разі виявлення інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які не є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом відповідно до закону, до такого повідомлення або декларації вносяться зміни у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Замовник зобов`язаний протягом трьох робочих днів надати достовірні дані щодо інформації, яка потребує змін, для внесення інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю відповідних відомостей до реєстру, а також до повідомлення або декларації.

Згідно з частинами другою, третьою статті 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такого повідомлення або декларації підлягає скасуванню інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Про скасування повідомлення або декларації замовник письмово повідомляється протягом трьох робочих днів з дня скасування.

Після скасування реєстрації відповідного повідомлення або декларації замовник має право повторно надіслати повідомлення або подати декларацію згідно з вимогами, встановленими законодавством.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2013 року № 918 постанову Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 доповнено новим розділом «Порядок внесення змін до декларації, скасування декларації» (пункти 28, 29 Порядку), яка передбачає, що у разі виявлення Інспекцією наведених у декларації недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), які не є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом відповідно до статті 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Інспекція письмово повідомляє замовника протягом одного робочого дня з дня такого виявлення.

У разі виявлення Інспекцією недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), наведених у зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню Інспекцією.

Інспекція скасовує реєстрацію декларації шляхом видачі відповідного наказу та виключає запис про її реєстрацію з єдиного реєстру протягом п`яти робочих днів з дня виявлення факту подання недостовірних даних, наведених у декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом.

Інспекція скасовує реєстрацію декларації за рішенням суду про скасування реєстрації декларації, що набрало законної сили.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2015 року № 750 Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, який було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», викладено в новій редакції. Проте, положення щодо порядку скасування державної реєстрації у випадку виявлення у ній недостовірних відомостей за змістом залишились такими ж, що й у попередній редакції цієї постанови. Зокрема, у пункті 22 зазначеного Порядку у разі виявлення органом державного архітектурно-будівельного контролю недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), наведених у зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню органом державного архітектурно-будівельного контролю.

Орган державного архітектурно-будівельного контролю скасовує реєстрацію декларації шляхом видачі відповідного розпорядчого акта. Запис про реєстрацію декларації з реєстру виключається Держархбудінспекцією не пізніше наступного робочого дня, з дня повідомлення органом державного архітектурно-будівельного контролю про таке скасування.

Орган державного архітектурно-будівельного контролю також скасовує реєстрацію декларації за рішенням суду про скасування реєстрації декларації, що набрало законної сили.

У постанові від 01 лютого 2019 року у справі № 815/349/15 Верховний Суд зазначив: «Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює декларативний принцип, зокрема, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом (реконструкцією) об`єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності. Обов`язком органу державного архітектурно-будівельного контролю перед здійсненням реєстрації декларації є лише перевірити повноту задекларованих замовником відомостей, але не перевіряти їх достовірність».

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що законодавство передбачає не скасування декларації, а скасування державної реєстрації декларації, а оскільки інформація щодо реєстрації декларації про готовність об`єкту до експлуатації на АДРЕСА_2 у Єдиному реєстрі отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, виданих дозволів на виконання будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність об`єкта до експлуатації та виданих сертифікатів, відмов у реєстрації таких декларацій та у видачі таких дозволів і сертифікатів, відсутня, подана ОСОБА_1 . Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер ЛВ 29, видана 27 серпня 2014 року Інспекцією ДАБК у Львівській області, в реєстрі не зареєстрована, а тому відсутні підстави для скасування реєстрації, оскільки не може бути скасована реєстрація, яка не була проведена.

Також суд апеляційної інстанції вірно зазначив, що суд першої інстанції помилково не врахував, що видання 27 серпня 2014 року декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер ЛВ 29, щодо житловому будинку АДРЕСА_2 та щодо житлового будинку АДРЕСА_2 суперечить чинному законодавству, Порядку ведення єдиного реєстру отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, виданих дозволів на виконання будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність об`єкта до експлуатації та виданих сертифікатів, відмов у реєстрації таких декларацій та у видачі таких дозволів і сертифікатів (далі - Порядок), а також не врахував, що відсутня інформація щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації на житловий будинок позивача АДРЕСА_2 .

Згідно з частиною третьою статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» орган державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, веде єдиний реєстр отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, виданих дозволів на виконання будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність об`єкта до експлуатації та виданих сертифікатів, повернених декларацій та відмов у видачі таких дозволів і сертифікатів, який формується на підставі інформації, поданої органами державного архітектурно-будівельного контролю.

На виконання вимог цієї норми наказом від 24 червня 2011 року № 92 Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, затвердило Порядок.

Згідно з пунктом 2 цього Порядку Єдиний реєстр ведеться з метою забезпечення: обліку повідомлень про початок виконання підготовчих і будівельних робіт; обліку декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт; обліку дозволів на виконання будівельних робіт та відмов у їх видачі; обліку анульованих дозволів; обліку переоформлених дозволів; обліку декларацій про готовність об`єкта до експлуатації; обліку сертифікатів та відмов у їх видачі; відкритості, доступності інформації про видані та зареєстровані повідомлення, декларації, дозволи, сертифікати та відмови у їх видачі.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що висновок суду першої інстанції про те, що інформація щодо видачі/реєстрації декларації на будинок АДРЕСА_2 відсутня у Єдиному реєстрі, однак, реєстрація декларації та внесення інформації щодо реєстрації декларації до реєстру це різні поняття і відсутність такої інформації в Єдиному реєстрі не може свідчити про відсутність реєстрації декларації, адже за змістом зазначеного вище законодавства ведення Єдиного реєстру в першу чергу пов`язане обліком інформації та її відкритістю, а не з її достовірністю, є безпідставним з огляду на таке.

Згідно з пунктом 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № 461 в редакціях від 31 грудня 2013 року та 07 листопада 2015 року, чинними на момент виникнення спірних правовідносин, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до 1-111 категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами (органами архітектурно-будівельного контролю), поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката.

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом зазначених норм державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Під час дослідження судом обставин існування в особи права власності, необхідним є, перш за все, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація права не є підставою виникнення права власності, такої підстави законом не передбачено.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18), постановах Верховного Суду: від 26 травня 2021 року в справі № 200/14707/17, від 27 лютого 2018 року в справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року в справі № 916/675/15 та від 27 січня 2020 року в справі № 910/10987/18.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом.

Підпункти перший, третій пункту 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачають, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються:

1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (крім випадків державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року);

3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадків надання відомостей про кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинки).

Саме недотримання цих норм закону, на думку позивача, виключало можливість реєстрації приватним нотаріусом, на яких було покладено функції щодо реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, права власності на житловий будинок.

Суди встановили, що до матеріалів справи долучено копію реєстраційної справи, заведеної на будинок АДРЕСА_2 , в якій є копія декларації про готовність об`єкта до експлуатації, рішення органу місцевого самоврядування про присвоєння окремої поштової адреси в реєстраційній справі відсутній.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано не погодився з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з відсутністю інформації в Єдиному реєстрі про реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер ЛВ 29, виданої 27 серпня 2014 року Інспекцією ДАБК у Львівській області на житловий будинок АДРЕСА_2 , оскільки саме наявність інформації в Єдиному реєстрі отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, виданих дозволів на виконання будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність об`єкта до експлуатації та виданих сертифікатів, відмов у реєстрації таких декларацій та у видачі таких дозволів і сертифікатів, є беззаперечним доказом такої реєстрації, а зареєстрована у встановленому законом порядку декларація про готовність об`єкта до експлуатації є тим документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, і є одним із документів, на підставі якого державний реєстратор, яким є приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Куйбіда-Кришкевич Х. В., могла прийняти рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .

Крім цього, приймаючи рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Куйбіда-Кришкевич Х. В. мала можливість перевірити наявність інформації щодо реєстрації поданої ОСОБА_1 декларації про готовність об`єкту до експлуатації на житловий будинок АДРЕСА_2 , перевіривши таку в Єдиному реєстрі отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, виданих дозволів на виконання будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність об`єкта до експлуатації та виданих сертифікатів, відмов у реєстрації таких декларацій та у видачі таких дозволів і сертифікатів, а також з`ясувати інформацію про те, чи під тим же номером та датою зареєстрована декларація на інший житловий будинок.

З урахуванням вищезазначеного, а також положень підпунктів першого, третього пункту 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позову в частині скасування рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Куйбіда-Кришкевич Х. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 26 квітня 2016 року, індексний номер 29416391, на житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 134,1 кв. м, житловою площею 912,5 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01, за ОСОБА_1 .

Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині скасування запису про проведену державну реєстрацію з огляду на таке.

Частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України визначає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У постанові від 23 червня 2020 року у справі № 906/516/19 Верховний Суд зробив висновок щодо застосування статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року: «у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судом апеляційної інстанції оскарженої постанови у справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зазначене свідчить, що з 16 січня 2020 року, тобто на час винесення оскарженої постанови, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому апеляційний господарський суд помилково констатував необхідність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачеві відновлення порушеного права, а отже неспроможний надати особі ефективний захист її прав. Водночас колегія суддів зазначає, що у пункті 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічні висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладені в постановах Верховного Суду: від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19 та від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19 (провадження № 61-7648св20).

У постанові від 27 жовтня 2021 року в справі № 545/1883/20 (провадження № 61-5728св21) Верховний Суд зазначив, що «на підставі статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню оскаржувані судові рішення і в частині вирішення позовних вимог про скасування запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно та поновлення становища, що існувало до порушення, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог, оскільки задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за банком призведе до відновлення порушених прав позивача, і не потребує для застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності та скасування запису про реєстрацію права власності, який є неналежним способом захисту порушеного права».

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ефективним способом захисту є вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав, а не скасування запису про проведену державну реєстрацію прав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з доведеності позивачем порушення її прав.

Вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_2 послалась на те, що житловий будинок, право власності на який зареєстровано за відповідачем, побудовано на земельній ділянці, яка згідно з рішенням Львівської міської ради депутатів трудящих від 22 жовтня 1954 року № 1450 закріплена саме за житловим будинком АДРЕСА_2 .

Згідно з рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих від 22 жовтня 1954 року № 1450, яке є чинним, дійсно за житловим будинком АДРЕСА_3 ), що знаходиться в особистому користуванні ОСОБА_4 , залишено у користуванні присадибну земельну ділянку площею 2840 кв. м.

У матеріалах справи відсутнє рішення Львівської міської ради, яка, як орган місцевого самоврядування, якому належить право володіння, користування та розпорядження землею, наділений правом вилучення частини цієї земельної ділянки, про вилучення з користування ОСОБА_2 частини площі земельної ділянки, право користування ОСОБА_2 земельною ділянкою площею 2840 кв. м, у встановленому законом порядку не припинялося, площа земельної ділянки, закріпленої за будинковолодіння АДРЕСА_2 , яка зазначені у Виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих від 22 жовтня 1954 року № 1450, не змінювалася, не зменшувалася, під будівництво іншого житлового будинку, а саме - житлового будинку АДРЕСА_2 , частина цієї земельної ділянки Львівською міською радою не вилучалася і ОСОБА_1 під будівництво житлового будинку не надавалася.

Також суд апеляційної інстанції вірно зазначив, що державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_2 приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Куйбіда-Кришкевич Х. В. провела на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 27 серпня 2014 року, серія та номер ЛВ 29, яка видана щодо житлового будинку АДРЕСА_2 , і щодо житлового будинку АДРЕСА_2 , що також свідчить про порушення прав позивача, при цьому відповідачем не доведено належними та допустимими доказами те, що в Єдиному реєстрі отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, виданих дозволів на виконання будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність об`єкта до експлуатації та виданих сертифікатів, відмов у реєстрації таких декларацій та у видачі таких дозволів і сертифікатів, відсутня інформація щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації на житловий будинок АДРЕСА_2 , виданій ОСОБА_2 .

Крім того, у зв`язку з частковим задоволенням позову суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що понесені відповідачем судові витрати не підлягають стягненню з позивача, а тому оскаржене позивачем додаткове рішення суду Личаківського районного суду м. Львова від 15 червня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні заяви адвоката Угриновської Ю. В. в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат за надання професійної правничої допомоги.

Підставою касаційного оскарження адвокат Угриновська Ю. В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 01 грудня 2021 року у справі № 656/239/18, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2463/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 310/681/18, від 03 листопада 2021 року у справі № 761/16488/19.

Разом з тим, постанова суду апеляційної інстанції не суперечить висновкам щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеним у постановах Верховного Суду: від 01 грудня 2021 року у справі № 656/239/18, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2463/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 310/681/18, від 03 листопада 2021 року у справі № 761/16488/19, оскільки зазначені справи та ця справа мають різні встановлені фактичні обставини.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень ЦК України у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для цієї справи та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Зі змісту касаційної скарги та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, а Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судового рішення, що оскаржене, відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Угриновської Юлії Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 27 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська