КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №755/8204/2021 Головуючий у І інстанції - Арапіна Н.Є.
апеляційне провадження №22-ц/824/3470/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, стягнення грошової компенсації, -

встановив:

В травні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, стягнення грошової компенсації, мотивуючи свої вимоги тим, що з 04 вересня 2010 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 вересня 2019 року було розірвано.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно листа Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ від 25 березня 2021 року ОСОБА_4 22 серпня 2018 року придбала автомобіль марки «Suzuki New SX4», 2018 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , який 09 лютого 2020 року відчужила на користь ОСОБА_5 .

Просив суд, визнати спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль марки «Suzuki New SX4», 2018 року випуску, кузов № НОМЕР_1 .

В порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини у праві спільної сумісної власності відчуженого автомобіля марки «Suzuki New SX4», 2018 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , у розмірі 215554 грн. 50 коп. та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2021 року, вищезазначений позов задоволено.

Визнано спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль марки «Suzuki New SX4», 2018 року випуску, кузов № НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , грошову компенсацію вартості 1/2 частини у праві спільної сумісної власності відчуженого автомобіля марки «Suzuki New SX4», 2018 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , у розмірі 215554 грн. 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , матеріальні збитки, що складаються з витрат на оплату експертизи у розмірі 3000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що спірний автомобіль був придбаний відповідачкою 17 серпня 2018 року відповідно до Договору купівлі-продажу нового транспортного засобу №S/310/18, з умовою оплати на протязі 3-х днів з моменту отримання рахунку від продавця спірного автомобіля.

Таким чином, спірний автомобіль було придбано та здійснено повну оплату за нього ОСОБА_1 в серпні 2018 року.

Вартість спірного автомобіля на момент його купівлі була у розмірі 491790 грн.

Таких коштів ні у позивача, ні у відповідача не було і не могло бути, в зв`язку з їхніми доходами.

Зазначені кошти на купівлю спірного автомобіля відповідачці подарував її батько, ОСОБА_6 .

Звертає також увагу на те, що позивач надав в якості доказу Звіт про незалежну оцінку ринкової вартості колісного транспортного засобу Suzuki, кузов № НОМЕР_1 , 2018 року випуску, який не містить повної інформації щодо предмету доказування, так як оцінювання проводилось не на день розгляду справи в суді, а на 01 лютого 2020 року та без огляду зазначеного автомобіля та без аналізу технічних характеристик.

Просила, скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2021 року, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, який обґрунтовував тим, що апелянт не вказала коли та яку суму подарував їй батько.

Звертає увагу на те, що батько апелянта має вищу освіту, станом на 2020 рік є пенсіонером.

Останній, будучи особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (депутат селищної ради) в 2017 році подав щорічну декларацію за 2016 рік відповідно до якої в 2016 році сумарно отримав дохід в розмірі 307840 грн., інші грошові активи не задекларовано.

Так, за 2017 рік ОСОБА_6 задекларував сумарний дохід в розмірі 50671 грн та відсутність грошових активів, фінансових зобов`язань або інших доходів.

За 2018 рік ОСОБА_6 задекларував сумарний дохід в розмірі 51910 грн та відсутність грошових активів, фінансових зобов`язань або інших доходів.

За 2019 рік ОСОБА_6 задекларував сумарний дохід в розмірі 52911 грн та відсутність грошових активів, фінансових зобов`язань або інших доходів.

Також, в 2019 році ОСОБА_6 задекларував набуття права власності на автомобіль марки Опель, модель Астра, 2007 року випуску, вартість якого на дату набуття за грошовою оцінкою склала 49000 грн.

Походження грошових коштів в розмірі 491790 грн які ОСОБА_6 як особа уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування та на які вказує апелянт як подарунок від батька для придбання спірного майна - нового автомобіля марки «Suzuki New SX4», 2018 року випуску - не доведено та не підтверджується жодними належними доказами та деклараціями.

Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2021 року залишити в силі.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що з 04 вересня 2010 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 вересня 2019 року було розірвано.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно листа Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ від 25 березня 2021 року ОСОБА_4 22 серпня 2018 року придбала автомобіль марки «Suzuki New SX4», 2018 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , який 09 лютого 2020 року відчужила на користь ОСОБА_5 .

Позивач просить визнати спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль марки «Suzuki New SX4», 2018 року випуску, кузов № НОМЕР_1 та в порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини у праві спільної сумісної власності відчуженого автомобіля марки «Suzuki New SX4», 2018 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , у розмірі 215554 грн. 50 коп.

В обґрунтування позовних вимог посилався на придбання під час перебування у шлюбі за спільні грошові кошти подружжя спірного транспортного засобу та його право на грошову компенсації у зв`язку з відчуженням спірного автомобіля.

На підтвердження позовних вимог позивач надав суду декларацію ОСОБА_2 за 2020 рік, декларацію ОСОБА_2 за 2015 рік, декларацію ОСОБА_2 за 2016 рік, декларацію ОСОБА_2 за 2017 рік, декларацію ОСОБА_2 за 2018 рік, декларацію ОСОБА_2 за 2019 рік, акцепт пропозиції на укладання угоди про надання кредиту №501062159, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 03 вересня 2018 року (а.с. 80, 81), паспорт споживчого кредиту, договір про внесення змін і доповнень №501062159-1 до угоди про надання кредиту №501062159 від 03 вересня 2018 року, роздруківку з інтернет-сайту «Auto.Ria».

Відповідач скористалася своїм правом подачі відзиву на позов, в якому заперечувала проти задоволення позову та зазначила, що позивач не міг і не використав в повному обсязі кредитні кошти по угоді від 03 вересня 2018 року на придбання спірного автомобіля, оскільки зазначені кредитні кошти було отримані позивачем після спливу строків встановлених договірними правовідносинами відносно купівлі-продажу спірного автомобіля. Крім того, по зазначеному кредитному зобов`язанню сплата заборгованості проводилася відповідачем за власні кошти.

На підтвердження відзиву відповідач надала суду договір купівлі-продажу транспортного засобу №8046/2020/1926789 від 09 лютого 2020 року, укладений між ОСОБА_5 та відповідачем, лист підтвердження АТ «Альфа-Банк» від 14 червня 2021 року, відповідно до якого оплата заборгованості за кредитним договором №501062159 від 03 вересня 2018 року у розмірі 97577,16 грн. була проведена ОСОБА_4 .

На підтвердження вартості спірного автомобіля позивач надав суду звіт про незалежну оцінку ринкової вартості колісного транспортного засобу «Suzuki New SX4», кузов № НОМЕР_1 , відповідно до якого ринкова вартість автомобіля, визначена за цінами вторинного ринку та становить у розмірі 431109 грн.

Відповідач заперечувала проти вартості спірного автомобіля у розмірі 431109 грн., оскільки відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №8046/2020/1926789 від 09 лютого 2020 року, укладеного між ОСОБА_5 та відповідачем вартість автомобіля становить у розмірі 49000 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки не входить до переліку майна, передбаченого ст. 57 СК України - «майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка».

Більше того, відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що спірний автомобіль було придбано за власні кошти.

Крім цього, продаж транспортного засобу за ціною 49000 грн. не свідчить про те, що його дійсна ринкова вартість відповідає ціні продажу, оскільки сторони при укладенні договору визначають вартість предмета продажу на власний розсуд.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України).

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові у справі № 6-486цс16 від 27 квітня 2016 року у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Стаття 57 Сімейного кодексу України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Особистою привальною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбанні майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є особистою приватною власністю.

Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позову, оскільки позивачем доведено обставини, на які він посилається у позовній заяві, а стороною відповідача вони не були спростовані, зокрема те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.

Вірним є і висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача витрат пов`язаних з оплатою експертизи у розмірі 3000 грн.

Так, відповідно до ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Як вбачається з п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Рішення в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу не оскаржувалось, а тому апеляційним судом не переглядалось.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року, та у зв`язку із залишенням цього рішення без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2021 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2021 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба