Номер провадження: 22-ц/813/6730/22
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

представника УВД Фонду соціального страхування України в Одеській області

Чуханенка Р.А.,

розглянувши в режимі відеоконференції, за допомогою програмного забезпечення «ВКЗ», апеляційну скаргу представника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області Музики Альони Ігорівни на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про встановлення факту знаходження на утриманні та зобов`язання призначити безстроково щомісячну страхову виплату у зв`язку зі смертю потерпілого внаслідок трудового каліцтва,

встановив:

У 2021 році ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області (далі УВД Фонду) про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: встановлення факту перебування на утриманні ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язати призначити позивачу безстроково щомісячну страхову виплату у зв`язку із смертю ОСОБА_2 з дати встановлення МСЕК причинного зв`язку смерті потерпілого з раніше одержаним каліцтвом, тобто з 02.07.2019 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 отримував пенсію за віком та додатково працював слюсарем у КП «Теплопостачання міста Одеси». Позивач отримувала пенсію за віком.

03.11.2017 року ОСОБА_2 отримав травму внаслідок нещасного випадку на роботі, та 28.02.2018 року був оглянутий комісією МСЕК і визнаний інвалідом 1 групи «А», який потребує стороннього догляду.

Фондом соціального страхування України ОСОБА_2 , крім іншого, призначена щомісячна страхова виплата в сумі 7888,58 грн.

Оскільки ОСОБА_2 потребував стороннього догляду, позивач звільнилася з роботи та доглядала його і основним доходом сім`ї була його пенсія і страхова виплата.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 08.08.2019 року встановлено факт проживання позивача і ОСОБА_2 однією сім`єю і позивачу призначено пенсію по втраті годувальника.

В подальшому позивачу стало відомо, що вона має право на отримання страхової виплати в зв`язку зі смертю потерпілого від нещасного випадку на виробництві згідно ч.1 ст.41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Однак, на звернення позивача 28.11.2019 року відповідач вказав, що призначення страхових виплат по втраті годувальника не є можливим без судового рішення про встановлення факту перебування заявника на утриманні ОСОБА_2 .

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 22.01.2020 року, по справі №523/19129/20, була задоволена заява ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні.

Зазначене судове рішення було залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 10.06.2020 року.

Однак, вищевказані судові рішення були скасовані і заява ОСОБА_1 була залишена без розгляду постановою Верховного Суду від 26.05.2021 року з підстав наявності спору про право та неможливості розгляду зазначеної справи в порядку окремого провадження (т.1, а.с.53-64).

Саме у зв`язку з цим, позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовними вимогами до УВД Фонду про встановлення факту знаходження на утриманні та зобов`язання призначити безстроково щомісячну страхову виплату у зв`язку зі смертю потерпілого внаслідок трудового каліцтва,

Оскаржуваним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08.02.2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволенні (т.2, а.с.217-221).

Встановлено факт, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні ОСОБА_2 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язано УВД Фонду призначити ОСОБА_1 безстроково щомісячну страхову виплату, у зв`язку зі смертю потерпілого - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з дати встановлення МСЕК причинного зв`язку смерті потерпілого з раніше одержаним каліцтвом, тобто з 02.07.2019 року.

В апеляційній скарзі - представник УВД Фонду Музика А.І. просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08.02.2022 року скасувати, ухвалите нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.227-231).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08.02.2022 року залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення (т.3, а.с.9-18).

Вирішуючи питання про слухання справи в режимі відеоконференції, за участю представника відповідача ОСОБА_3 , колегія суддів виходить із того, що за заявою представника відповідача (т.3, а.с.45-47) ухвалою колегії суддів від 02.09.2022 року розгляд справи був призначений в режимі відеоконференції (т.3, а.с.49-50), про що учасники справи були належним чином повідомлені (т.3, а.с.51-54).

При цьому колегія суддів приймає до уваги, що всі учасники справи належним чином повідомлені про те, що розгляд справи призначений на 07.09.2022 року, на 13.00 год. (т.3, а.с. 38, 40-41).

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосудді, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції понад 4 місяці (т.3, а.с. 6), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в режимі відеоконференції, за участю представника УВД Фонду, без участі позивача ОСОБА_1 та на підставі наявних у справі доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, дохід ОСОБА_2 в період з січня 2017 року по грудень 2017 року, складав: 61707,25 грн., з січня 2018 року по березень 2018 року - 28 467, 61 грн., що підтверджується відповідними довідками КП «Теплопостачання м. Одеси» від 02.12.2019 року, вих. № 03/01-417 та вих. № 03/01-418, про доходи ОСОБА_2 (т.1, а.с.30, 31).

Крім того, в період з жовтня 2017 року по лютий 2018 року ОСОБА_2 отримував пенсію за віком, щомісячно по 7434,06 грн., в березні 2018 року 7621,40 грн., з квітня 2018 року по листопад 2018 року по 7897,16 грн., з грудня 2018 року по лютий 2019 року по 7918,16 грн.

03.11.2017 року ОСОБА_2 отримав травму внаслідок нещасного випадку на роботі, та 28.02.2018 року був оглянутий комісією МСЕК і визнаний інвалідом 1 групи «А», який потребує стороннього догляду (т.1, а.с.32, 33, 35).

В березні 2018 року УВД Фонду ОСОБА_2 , крім іншого, була призначена щомісячна страхова виплата в сумі 7888,58 грн.

Оскільки ОСОБА_2 потребував стороннього догляду, позивач звільнилась з роботи та доглядала його, основним доходом їх сім`ї була його пенсія і страхова виплата.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

У відповідності до довідки про причинний зв`язок смерті з професійним захворюванням (отруєнням) або трудовим каліцтвом від 02.07.2019 року смерть ОСОБА_2 настала у зв`язку з отриманням трудового каліцтва від 28.02.2018 року, акт № 87ТР (т.1 а.с.35).

На звернення позивача ОСОБА_1 до УВД Фонду про призначення їй страхових виплат у зв`язку зі смертю годувальника, листом-відповіддю Одеське міське відділення УВД Фонду від 24.10.2019 року вих. № 05/4040 позивачу було відмовлено з підстав ненадання необхідних документів на підтвердження факту перебування на утриманні ОСОБА_2 , який помер (т.1, а.с.39, 40).

На підтвердження факту перебування на утриманні померлого, позивачем надано акти засвідчені головою ЖБК «Вимпел-21» відповідно до яких позивач проживала разом з померлим ОСОБА_2 та перебувала на його утриманні, та довідку №41 від 04.11.2019р., засвідчену начальником ЖБК «Вимпел-21» щодо проживання позивача та ОСОБА_2 за однією адресою, ведення спільного господарства та перебування позивача на утриманні ОСОБА_2 по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с.17, 18-21).

На аналогічну заяву ОСОБА_1 від 05 липня 2021 року про призначення їй страхових виплат (т.2, а.с.6), в.о. начальника Одеського міського відділення УВД Фонду 08 липня 2021 року була надана відповідь, згідно якої в УВД Фонду відсутні правові підстави для виплати ОСОБА_1 одноразової допомоги у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , з посиланням на абз.2 ч.8 ст. 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 року (т.2, а.с.7)

Слід зазначити, що в період з 28.04.1974 року по 01.12.1992 року позивач ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Проте, після розірвання шлюбу подружжя продовжувало проживати разом однією сім`єю.

Так, рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 08 серпня 2019 року встановлено факт проживання позивача із ОСОБА_2 однією сім`єю і позивачу ОСОБА_1 призначено пенсію по втраті годувальника (т.1, а.с.22-23).

Із рішення № 11 Спеціальної Комісії від 28 листопада 2019 року щодо розгляду заяви про призначення страхової виплати, у зв`язку з втратою годувальника вбачається, що заяву позивача залишено без задоволення, у зв`язку з неможливістю встановлення факту перебування на утриманні без судового рішення (т.1, а.с.43).

Таким чином, позивач змушена звернутись до суду з даним позовом, оскільки факт перебування фізичної особи на утриманні встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника.

За змістом п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, з наступними змінами, судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до ст. 46 Конституції України та ст. 173 КЗпП України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

У відповідності до ч.1 ст.1200 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Крім того, за змістом ст. 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999, № 1105-XIV, у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті. Такими непрацездатними особами є: 1) діти, які не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років, які не працюють, або старші за цей вік, але через вади фізичного або розумового розвитку самі не спроможні заробляти; діти, які є учнями, студентами (курсантами, слухачами, стажистами) денної форми навчання, - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ними 23 років; 2) особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якщо вони не працюють; 3) інваліди - члени сім`ї потерпілого на час інвалідності; 4) неповнолітні діти, на утримання яких померлий виплачував або був зобов`язаний виплачувати аліменти; 5) непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право. Право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один з батьків померлого чи інший член сім`ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли восьмирічного віку.

Відповідно до п. б) ч.1 ст.21, ч. 1 ст. 25 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності або смерті потерпілого. Усі види страхових виплат і соціальних послуг застрахованим та особам, які перебувають на їх утриманні, а також усі види профілактичних заходів, передбачених статтями 21 та 22 цього Закону, провадяться Фондом соціального страхування від нещасних випадків за рахунок коштів цього Фонду.

У відповідності до ч.ч.1,3 ст.40 вищевказаногоЗакону страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом соціального страхування від нещасних випадків дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати. Якщо справи про страхові виплати розглядаються вперше по закінченні трьох років з дня втрати потерпілим працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня смерті годувальника, страхові виплати провадяться з дня звернення.

При цьому суд першої інстанції правильно зазначив, що предметом спору є не встановлення потреби в утриманні особи, а саме перебування її на утриманні особи, яка в подальшому померла.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги з приводу того, що ОСОБА_1 не могла перебувати на утриманні свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 , так як отримувала пенсію за віком у сумі 1785,61 грн., тобто у розмірі, який перевищує місячний прожитковий мінімум доходів громадян, який був встановлений на той час у розмірі 1497 грн., є безпідставними.

Такого висновку колегія суддів, як і суд першої інстанції, дійшли, виходячи з того, що щомісячний дохід ОСОБА_1 складав 1785,61 грн., в той час як щомісячний дохід її чоловіка складав 15806,61 грн., що не заперечується сторонами, що майже в 9 разів перевищував дохід ОСОБА_1 , яка здійснювала за ним догляд та у зв`язку з чим звільнилась з роботи. Вищевикладені обставини свідчать про те, що щомісячний дохід ОСОБА_2 був постійним і основним джерелом існування позивача ОСОБА_1 .

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач ОСОБА_1 знаходилась на утриманні ОСОБА_2 до настання його смерті, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 та має право на одержання щомісячних страхових виплат як непрацездатна особа, яка перебувала на утриманні померлого, незважаючи на отримання нею пенсії за віком у розмірі, більшому ніж прожитковий мінімум.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд в своїх постановах від 27 червня 2018 року, у справі № 210/2422/16-ц, від 22 травня 2019 року, у справі № 520/6518/17, від 22 жовтня 2020 року, у справі № 210/343/19 (т.3, а.с.19-24), від 13 січня 2021 року, у справі № 592/17552/18 (т.3, а.с. 25-34).

З цих підстав колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про зобов`язання УВД Фонду призначити та виплачувати ОСОБА_1 безстроково щомісячну страхову виплату, у зв`язку зі смертю потерпілого - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , з дати встановлення МСЕК причинного зв`язку смерті потерпілого з раніше одержаним каліцтвом, тобто з 02.07.2019 року.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції дотримався правової позиції, викладеної в п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області Музики Альони Ігорівни залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09.09.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева