ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1166/22 Номер провадження 22-ц/821/1167/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/5933/18 Категорія: 302080000 Марцішевська О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Вініченка Б.Б., Нерушак Л.В.,
за участю секретаряЧуйко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чепурного Валерія Петровича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2022 року (повний текст судового рішення виготовлено 01 липня 2022 року) та на додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 липня 2022 року (повний текст судового рішення виготовлено 05 липня 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину купівлі-продажу, визнання недійсним договору дарування, скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулась з вказаним позовом до відповідачів, який обґрунтувала такими підставами.

На підставі договору дарування від 05.06.1986 вона має у приватній власності 1/2 частиною будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці розміром 402 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказана земельна ділянка згідно з рішенням виконкому Черкаської міської ради № 523 від 29.08.1983 закріплена в порядку постійного користування за даним будинковолодінням.

Наразі земельна ділянка, на якій знаходиться частина її будинку з господарськими будівлями і спорудами перебуває в державній власності, тобто не є приватизованою.

У вересні 2006 року позивачка звернулась до виконавчого комітету Черкаської міської ради з заявою про надання їй у власність земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (зараз - АДРЕСА_2 . У приватизації земельної ділянки їй було відмовлено, так як суміжна земельна ділянка, що знаходиться по АДРЕСА_3 , на той час вже була приватизована і на неї був виданий державний акт на право приватної власності на ім`я ОСОБА_4 . Вказаний Державний акт, виданий на підставі технічної документації, складено з грубими порушеннями, оскільки з`ясувалось, що межа сусідньої земельної ділянки проходить через належні позивачці нерухомі будівлі, а саме цегляний гараж та сарай.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 жовтня 2017 року (справа №712/11225/16ц) задоволено позов ОСОБА_2 до виконкому Черкаської міської ради, третя особа: ОСОБА_1 , про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Черкаської міської ради. Скасований пункт 37 рішення виконкому Черкаської міської Ради № 714 від 18.08.1998 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки розміром 591,0 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Постановою апеляційного суду Черкаської області від 10 січня 2018 року вказане рішення залишено без змін.

На підставі вказаного вище рішення виконкому Черкаської міської Ради № 714 від 18.08.1998 (пункт 37) ОСОБА_4 був виданий Державний акт серії ЧР24-1-1813 від 28.09.1998 на право власності на вказану земельну ділянку.

Державний акт є похідним документом, який лише підтверджує право власності на земельну ділянку. Так як рішення органу місцевого самоврядування визнане незаконним і скасоване, то державний акт серії ЧР24-1-1813 від 28.09.1998 на право власності на цю земельну ділянку, що виданий на ім`я ОСОБА_4 , також є незаконним та підлягає скасуванню.

За час свого життя, а саме 26 лютого 2000 року, ОСОБА_4 продала земельну ділянку площею 591,0 кв.м, розташовану по АДРЕСА_3

ОСОБА_3 посвідчений договір купівлі-продажу вчинено на підставі незаконного державного акту серії ЧР24-1-1813 від 28.09.1998 та порушує законні права позивачки, тому повинен бути визнаний недійсним.

17 серпня 2004 року ОСОБА_3 подарував вказану земельну ділянку ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору. Дарунок оцінений в розмірі 50 123,00 грн. Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку ЯГ № 532718 від 04 квітня 2006 року, виданий ОСОБА_1 на підставі недійсного договору дарування, також підлягає скасуванню.

В даному випадку законні права позивачки як суміжного землекористувача порушуються зазначеними договором купівлі-продажу та договором дарування, так як за даними правочинами здійснювався перехід права власності на земельну ділянку, межа якої проходить через належні їй нерухомі будівлі.

Мотивуючи позов такими підставами, просила суд визнати недійсними вказані вище договори купівлі-продажу земельної ділянки від 26.02.2000 та дарування від 17.08.2004.

Скасувати Державний акт на право приватної власності ЯГ № 532718 від 04 квітня 2006 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 , на земельну ділянку площею 591 кв.м по АДРЕСА_3 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу від 26 лютого 2000 року земельної ділянки, що розташована на території Черкаської міської ради по АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договір дарування від 17 серпня 2004 року земельної ділянки, що розташована на території Черкаської міської ради по АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Скасовано виданий ОСОБА_1 . Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку ЯГ № 532718 від 04.04.2018 року з припиненням права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 591,0 кв.м, що розташована на території Черкаської міської ради по АДРЕСА_3 , кадастровий номер :04:046:0027 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив із того, що незаконність набуття ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку площею 591 кв.м по АДРЕСА_3 встановлена постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 жовтня 2017 року у справі № 712/11225/16-ц, яке набрало законної сили 10 січня 2018 року. Цим рішенням суду встановлено незаконність п. 37 рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради № 714 від 18.08.1998 р в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 вказаної земельної ділянки.

Тому, подальше відчуження цієї земельної ділянки від ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 на підставі оспорюваних правочинів є неправомірним та є підставою для визнання цих правочинів відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.

При цьому, оспорювані правочини про відчуження вказаної земельної ділянки порушують право позивачки щодо користування суміжною земельною ділянкою та належними позивачці господарськими будівлями домоволодіння по АДРЕСА_2 .

Доводи відповідача ОСОБА_1 про наявність підстав для закриття провадження у справі в зв`язку з існуванням рішення, ухваленого між тими ж сторонами з тих самих підстав щодо того самого предмету позову (рішення у справі № 2-19/11) суд відхилив, оскільки підстави позову у справі № 2-19/11 та у цій справі № 712/5933/18 відрізняються.

Заперечення відповідачів про те, що позивачка підписала акт погодження меж земельної ділянки в процесі її приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_3 , а отже визнала межі суміжних земельних ділянок, суд визнав необґрунтованими у зв`язку з тим, що підписання акту погодження меж самостійного значення не має, оскільки не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації.

Суд не знайшов підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності у зв`язку з його перериванням.

6. З огляду на те, що заявлені позивачкою вимоги про скасування державного акту є похідними від основної вимоги про визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору дарування, суд задовольнив і похідну вимогу та відповідно з нормою ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» одночасно вирішив питання про визнання, зміну чи припинення відповідного речового права.

Припинення права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку суд визнав втручанням у його право, гарантоване статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, однак таке втрачання здійснюється на умовах, передбачених законом, а саме в зв`язку з встановленням в судовому порядку незаконності вибуття земельної ділянки з комунальної власності та порушенням при цьому права суміжного землекористувача.

При цьому, відповідач ОСОБА_1 як власник домоволодіння АДРЕСА_3 не позбавлений можливості реалізувати своє право на отримання у власність земельної ділянки під цим домоволодінням з дотриманням встановленої законом процедури.

Додатковим рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 липня 2022 року вирішено питання про розподіл судових витрат, а саме ухвалено стягнути з кожного із відповідачів на користь держави судовий збір по 1057 грн. 20 коп.

Вважаючи рішення суду першої інстанції (основне та додаткове) незаконними та необґрунтованими, представник ОСОБА_1 - адвокат Чепурний В.П. оскаржив їх в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що цегляний гараж та сарай збудовані позивачкою після погодження меж між нею та суміжним землекористувачем померлою ОСОБА_4 . Після підписання акту погодження меж позивачка без будь-яких дозволів спорудила гараж та сарай частково за межами своєї ділянки, внаслідок чого розмір її ділянки збільшився на 13 кв.м.

Позивачка в 2011 році зверталась з подібними позовними вимогами до тих самих відповідачів (справа № 2-19/11). Зокрема просила: визнати недійсним пункт 37 рішення Черкаської міської Ради № 714 від 18 серпня 1998 р. в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки розміром 591,0 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати недійсною угоду купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 від 6 лютого 2000 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; визнати недійсною угоду дарування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 від 17 серпня 2004 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; скасувати державний акт серії ЯГ № 532718 на право приватної власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 , виданий на ім`я ОСОБА_1 ; встановити межу між суміжними земельними ділянками по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 .

За наслідком розгляду справи № 2-19/11 в трьох судових інстанціях у її позовних вимогах було відмовлено.

Зловживаючи своїми процесуальними правами, позивачка повторно звернулась з позовом до виконавчого комітету Черкаської міської ради, третя особа: ОСОБА_1 , в якому просила визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Черкаської міської ради від 18.08.1998 № 714 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки розміром 591,0 кв. м на АДРЕСА_3 (справа № 712/11225/16-ц).

За наслідком розгляду справи № 712/11225/16-ц в трьох судових інстанціях цей позов задоволено та скасовано пункт 37 рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 18 серпня 1998 року № 714 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 вказаної земельної ділянки.

Таким чином, апелянт стверджує про незаконність повторного розгляду судом однієї і тієї ж позовної вимоги про скасування пункту 37 рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 18 серпня 1998 року № 714 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки.

Також апелянт наводить аргументи на спростування висновків судів в справі № 712/11225/16-ц щодо законності скасування пункту 37 рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 18 серпня 1998 року № 714.

Крім того, посилається на ч. 7 ст. 82 ЦПК України, яка говорить про те, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

При зверненні з позовом у цій справі (№ 712/5933/18) позивачка не залучила до участі у справі орган, відаючий питаннями видачі державних актів на право власності на земельні ділянки, не залучила орган, який відає питаннями землі у м. Черкаси - Держкомзем. Заявляючи вимогу про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування, позивачка не залучила до участі у справі нотаріуса. Крім того, позивачка не залучила до участі у справі власників іншої половини домоволодіння по АДРЕСА_2 , зокрема ОСОБА_6 як власницю 1/4 частини вказаного домоволодіння та іншого невстановленого власника решти 1/4 частини вказаного домоволодіння.

Позивачка не довела, яке ж її право порушують оспорювані правочини.

На підставі таких доводів апелянт вважає оскаржувані рішення (основне та додаткове) незаконними та просить скасувати їх, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

На апеляційну скаргу надійшов відзив від сторони позивачки, в якому зазначено, що апелянт не наводить порушень норм закону, які допустив суд першої інстанції. В апеляційній скарзі відсутні посилання на правові позиції Верховного Суду з аналогічних правовідносин. Фактично апелянт довільним текстом виклав своє бачення обставин справи.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводівпозовної заяви та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 05.06.1986 є власником 1/2 частини будинку з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 (попередній власник ОСОБА_7 ).

Рішенням міськвиконкому № 523 від 29.08.1983 за домоволодінням на праві постійного користування закріплена земельна ділянка площею 402 кв.м. Вказана земельна ділянка не приватизована співвласниками та межує з земельною ділянкою домоволодіння по АДРЕСА_3 , належною відповідачу ОСОБА_1 (колишній власник ОСОБА_3 )

Межі земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивачки, встановлено рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради народних депутатів № 523 від 29.08.1983.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради народних депутатів № 523 від 29.08.1983 з метою розміщення надвірних споруд в домоволодінні по АДРЕСА_3 збільшено наявну земельну ділянку домоволодіння на 10 кв.м. за рахунок домоволодіння АДРЕСА_3 із згоди домовласників та вирішено закріпити земельній ділянки за домоволодіннями: по АДРЕСА_1 ( ОСОБА_7 ) площею 402 кв.м. в межах: 21.00; 19.50; 20.10; 9.50: 1.00; 10.00м; по АДРЕСА_3 (гр.. ОСОБА_4 ) площею 654 кв.м. в межах: 21.9; 29.60; 10.00; 1.00; 9.50; 31.50.

Рішенням виконкому Соснівської районної ради № 607 від 18.10.1983 затверджений протокол засідання архітектурно-будівельної комісії «Про надання дозволу ОСОБА_7 , АДРЕСА_1 на розміщення гаражу розмірами в плані 3,0 х 5,0 м, враховуючи рішення міськвиконкому № 523 від 27.09.1983 про дорізку земельної ділянки, погодження міськвиконкома від 27.09.1983 і факт проживання інваліда війни ІІІ групи».

Рішенням Черкаської міської ради від 18 серпня 1998 року № 714 у приватну власність ОСОБА_4 передана спірна земельна ділянка, площею 591,0 кв. м (т. 1 а. с. 165). В процесі приватизації ділянки між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 підписаний Акт погодження меж земельної ділянки.

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 26 лютого 2000 року ОСОБА_4 продала ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_3 та земельну ділянку 591 кв.м, що розташована на території Черкаської міської ради по АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Відповідно до договорів дарування земельної ділянки від 17 серпня 2004 року ОСОБА_3 відчужив вказані житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку на користь ОСОБА_1 .

На підставі договору дарування від 17.08.2004 року, посвідченого Першою Черкаською державною нотаріальною конторою (реєстр №1-2637) ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_3 .

Також, на підставі договору дарування від 17.08.2004 року, посвідченого Першою Черкаською державною нотаріальною конторою (реєстр №1-2639) ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 591 кв.м по АДРЕСА_3 .

На підставі даного договору дарування йому виданий Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку ЯГ № 532718 від 04 квітня 2006 року.

У вересні 2006 року позивачка звернулася до виконавчого комітету Черкаської міської ради з метою приватизації земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні, але їй було відмовлено у зв`язку з тим, що межа вже приватизованої ОСОБА_4 на підставі пункту 37 рішення № 714 від 18.08.1998 про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 591 кв.м суміжної сусідньої земельної ділянки по АДРЕСА_3 , встановлена виданим ОСОБА_1 . Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку ЯГ № 532718 від 04 квітня 2006 року, проходить через належні позивачці надвірні споруди домоволодіння по АДРЕСА_1 , а саме: цегляний гараж та сарай.

У зв`язку з цим між сторонами виник спір щодо порушення прав позивачки при приватизації суміжної ділянки та з 2007 року позови ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з приводу оскарження набуття приватної власності на ділянку по АДРЕСА_3 , який неодноразово розглядався в судовому порядку.

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 квітня 2010 року у справі № 2-26/10 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Черкаської міської ради про визнання недійсним частково рішення Черкаської міської ради № 714 від 18.08.1998 в частині надання у власність ділянки ОСОБА_4 , визнання угод недійсними, скасування державних актів та встановлення межі земельних ділянок провадження закрито, роз`яснено право розглянути справу в порядку адміністративного судочинства.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 грудня 2013 року у справі № 2-19/11 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Черкаської міської ради, виконавчого комітету Черкаської міської ради, третя особа: Черкаське міське управління земельних ресурсів, КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про визнання угод купівлі-продажу недійсними, скасування державних актів та встановлення межі земельних ділянок задовольнити частково.

Визнано пункт 37 рішення виконавчого комітету Черкаської міської Ради №714 від 18.08.1998 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки розміром 591,0 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , недійсним та скасовано його. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26.02.2000, згідно якого ОСОБА_4 продала вказану ділянку ОСОБА_3 .

Визнано недійсним договір дарування від 17.08.2004 року, посвідчений Першою Черкаською державною нотаріальною конторою (реєстр №1-2639), згідно з яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 земельну ділянку по АДРЕСА_3 .

Скасовано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку ЯГ № 532718 від 04 квітня 2006 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.

В іншій частині відмовлено в задоволенні позовних вимог. Відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, що належить на праві власності, та встановлення межі між суміжними земельними ділянками.

Вказане рішення скасоване рішенням апеляційного суду Черкаської області від 24 липня 2014 року у справі № 2-19/11 в частині визнання недійсним та скасування пункту 37 рішення виконавчого комітету Черкаської міської Ради № 714 від 18 серпня 1998 року про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки розміром 591,0 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 і провадження по справі частині позовних вимог ОСОБА_2 закрито.

Скасоване рішення суду в частині визнання недійсними договорів: купівлі-продажу земельної ділянки між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; дарування земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та скасування Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку ЯГ № 532718 від 4 квітня 2006 р., виданого на ім`я ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку площею.

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 жовтня 2017 року у справі № 712/11225/16-ц, з урахуванням ухвали суду від 24 жовтня 2017 року про виправлення описки, залишеною без зміни постановою апеляційного суду Черкаської області 10 січня 2018 року та постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року, позов ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Черкаської міської ради, третя особа: ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення - задоволено. Скасовано п. 37 рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради № 714 від 18.08.1998 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки розміром 591,0 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Судами в судових рішеннях у справі у справі № 712/11225/16-ц встановлено, що згідно висновку експерта від 12.06.2017 розмір земельної ділянки по АДРЕСА_1 становить 414 кв.м. Розмір земельної ділянки по АДРЕСА_3 становить 576 кв.м. Розміри та конфігурація земельної ділянки по АДРЕСА_3 , які вказані в Державному акті на право приватної власності, не відповідають розмірам та конфігурації, що визначені рішенням Черкаської міської ради №523 від 29.08.1983. Суміжна межа між земельними ділянками по АДРЕСА_1 по фактичному користуванню проходить по зовнішній стіні гаража літ. «З», перетинаючи тильну зовнішню стіну на 0,54 м та по зовнішній стіні сараю літ «Е» перетинаючи зовнішні стіни сараю літ. «Е» на 1.12 м та 1.11 м в точках 12-13.

Фактично гараж літ. «З» по АДРЕСА_1 збільшений в розмірах з 3.0 х 5.0 м до 3.90 х 6.45 м, проте був внесений до інвентаризаційної справи на домоволодіння під час проведення поточної технічної інвентаризації станом на 12.05.1986, тобто до приватизації суміжної земельної ділянки. Питання стосовно знесення самовільно побудованого гаражу в збільшених розмірах на той час ніхто із суміжних землекористувачів не ставив. На час прийняття оспорюваного рішення, як і на момент розгляду цієї справи в суді, гараж літ. «З» та сарай літ. «Е» зареєстровані в БТІ та не є самочинним будівлями. При виготовленні кадастрового плану земельної ділянки по АДРЕСА_3 Черкаською філією інституту землеустрою станом на 1998 рік вказаний гараж уже мав розміри 3,90 х 6,45 м. Оспорюване рішення виконкому Черкаської міської ради датоване 18.08.1998.

Судами також встановлено, що 18.08.1998 Черкаською міською радою в порушення вимог ст.ст. 17, 30 Земельного кодексу України, що діяв на час ухвалення оспорюваного рішення (вказані положення містяться і в чинному Земельному кодексі України), було передано у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку, яка частково знаходилася під належними позивачу будівлями, що є неприпустимим. За таких обставин, рішення Черкаської міської ради № 714 від 18.08.1998 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки розміром 591,0 кв.м. по АДРЕСА_3 , яке є предметом спору, не може вважатися таким, що відповідає вимогам законодавства України, а тому підлягає скасуванню, так як порушує законні права і інтереси ОСОБА_2 .

Позивачка звернулась з цим позовом, посилаючись на нову підставу, встановлену судовими рішеннями у справі № 712/11225/16-ц незаконність та скасування п. 37 рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради № 714 від 18.08.1998 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки розміром 591,0 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Переглядаючи рішення в межах доводів апеляційної скарги, враховуючи встановлені у даній справі обставини, колегія суддів виходить із таких норм закону, які регулюють спірні правовідносини.

Згідно зі статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Результат аналізу наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка зазначила, що в 2006 році при зверненні у вересні 2006 року до виконавчого комітету Черкаської міської ради з метою приватизації земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні, їй було відмовлено у зв`язку з тим, що межа вже приватизованої ОСОБА_4 на підставі пункту 37 рішення № 714 від 18.08.1998 земельної ділянки площею 591 кв.м, згідно з виданим ОСОБА_1 . Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку ЯГ № 532718 від 04 квітня 2006 року, проходить через належні позивачці сарай та гараж домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього кодексу.

Будучи фактичним користувачем земельної ділянки, ОСОБА_2 має право вимагати надання судового захисту такому праву на рівні з власником, а також із застосуванням таких способів захисту, які законом надано власнику такого майна.

За наявності на земельній ділянці, належного позивачці на праві постійного користування, домоволодіння позивачки, вона як фактичний користувач земельної ділянки, необхідної для обслуговування цього будинку має право на доведення в судовому порядку факту незаконності набуття відповідачами права власності на суміжну ділянку, в тому числі шляхом скасування державних актів про право власності та визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування. Таке право гарантоване і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року справа № 372/4225/19.

Позовна вимога про визнання недійсними договорів відчуження земельної ділянки, суміжної з земельною ділянкою позивачки, яка має право постійного користування нею, обґрунтовується позивачкою тим, що укладення оспорюваних правочинів перешкоджають їй у реалізації свого права на приватизацію (набуття права власності) земельної ділянки, яка на законних підставах перебуває в постійному її користуванні. Отже укладені між відповідачами правочини прямо порушують право позивачки на набуття права власності на землю.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не доведено, яке ж її право порушене, є неправильними.

В основу рішення суду першої інстанції в даній справі покладено преюдиційність судових рішень у справі у справі № 712/11225/16-ц, якими встановлено незаконність та скасовано п. 37 рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради № 714 від 18.08.1998 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки розміром 591,0 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 72 рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року (рішення чинне з 6 листопада 2002 року, заява № 48553/99) в справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України», у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (аналогічний висновок мається також і в рішенні Суду по справі «Брумареску проти Румунії», пункт 61).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

Водночас обставини справи - це життєві факти, які мають значення для вирішення спору, такі як вчинення чи невчинення певної дії певною особою; настання чи ненастання певних подій; час, місце вчинення дій чи настання подій тощо. Обставини встановлюються судом шляхом оцінки доказів, які були досліджені в судовому засіданні. За наслідками такої оцінки доказів, зокрема щодо їх належності, допустимості, достовірності, достатності (статті 77-80 ЦПК України) суд робить висновок про доведеність чи недоведеність певних обставин.

Від встановлення судом обставин справи слід відрізняти правові висновки, які робить суд на підставі таких обставин, у тому числі оціночні, наприклад про дотримання розумного строку, про те, чи мала сторона знати про певні обставини, чи є причина поважною, чи перевищує розмір неустойки розмір збитків та чи є таке перевищення значним тощо.

У справі № 712/11225/16-ц судами встановлено незаконність та скасовано п. 37 рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради № 714 від 18.08.1998 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки розміром 591,0 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Таким чином, рішення у справі № 712/11225/16-ц є преюдиційним під час розгляду цієї справи, а обставини, встановлені у справі № 712/11225/16-ц, не потребують доказування та є обов`язковими для врахування у цій справі, що правильно вказав суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні всупереч посиланням в апеляційній скарзі на ч. 7 ст. 82 ЦПК України.

Отже станом на момент звернення з цим позовом позивачка обґрунтовувала свій позов набранням законної сили судових рішень у справі № 712/11225/16-ц, а отже підстава цього позову відрізняється від поданих раніше позовів.

Встановивши, що земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 набута у приватну власність ОСОБА_4 на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке визнано судом незаконним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання недійсними договорів, на підставі яких ОСОБА_4 відчужила цю земельну ділянку ОСОБА_3 , а той - ОСОБА_1 . Також правильним є висновок суду про скасування державного акту, який посвідчував право, набуте незаконно.

Обравши правильний спосіб захисту, а саме визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.02.2000 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , та договору дарування від 17.08.2004 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку ЯГ № 532718 від 04 квітня 2006 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 , позивачка правильно визначила коло відповідачів в даному випадку.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви (ст. 175 ЦПК України) саме позивач визначає відповідачів у справі та зазначає зміст позовних вимог до кожного з них.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачами в даній справі повинні бути залучені і інші особи (нотаріус, Держкомзем тощо), є недоведеним, оскільки заявлені позивачкою вимоги впливають лише на обсяг прав та законних інтересів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Апелянтом не доведено, які права інших осіб зачіпаються оскаржуваним рішенням, у зв`язку з чим цих осіб необхідно залучати до участі у справі.

Також колегією суддів перевірено дотримання ОСОБА_2 строку позовної давності. Як правильно зазначив суд першої інстанції, про порушення своїх прав ОСОБА_2 дізналась в 2006 році при зверненні до виконавчого комітету Черкаської міської ради з метою приватизації земельної ділянки, в результаті чого отримала відмову. А в 2007, 2010, 2013, 2016, 2018 роках зверталась з позовами до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з приводу оскарження правомірності набуття приватної власності на ділянку по АДРЕСА_3 , чим переривалась позовна давність з підстав, передбачених ч.2 ст.264 ЦК України.

Отже підстав для застосування наслідків спливу позовної давності не встановлено.

Апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції надав правильну оцінку правовідносинам, які виникли в даному випадку, та вірно застосував норми матеріального закону, які ці відносини регулюють. Доводи апеляційної скарги не містять достатніх аргументів на спростування правильних висновків суду першої інстанції та, як слушно зазначено у відзиві на апеляційну скаргу, зводяться до викладення особистого бачення обставин справи апелянтом. Підстав для скасування рішення колегія суддів не встановила.

В апеляційній скарзі, крім основного рішення, апелянт просить скасувати також і додаткове рішення про розподіл судових витрат.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги в частині скасування додаткового рішення за таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом частин шостої та сьомої ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягується судовий збір в дохід держави.

У зв`язку із задоволення позову, враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору як особа з інвалідністю ІІ групи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення судового збору, який підлягав сплаті при зверненні з позовом, з відповідачів в дохід держави.

Суд першої інстанції правильно визначив розмір судового збору, який підлягав би до сплати за звернення в 2018 році з трьома немайновими позовними вимогами в розмірі 2114,40 грн. (3*704,80 грн. = 2114,40 грн., де 704,80 грн. - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що у 2018 році становив 1762 грн.), та дійшов висновку про стягнення з відповідачів по 1057,20 грн. з кожного.

Так як суд апеляційної інстанції не змінював рішення, не ухвалював нове рішення у справі, тому відсутні підстави, передбачені ч. 13 ст. 141 ЦПК України, для зміни апеляційним судом розподілу судових витрат, здійснених судом першої інстанції.

Отже, оскаржуване додаткове рішення є правильним, підстав для його скасування чи зміни не встановлено.

Судові витрати, понесені за подання апеляційної скарги, залишаються за скаржником.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чепурного Валерія Петровича залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2022 року та додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 20 вересня 2022 року.

Судді