Березівський районний суд Одеської області
01.09.2022
Справа № 494/898/22
Провадження № 2/494/357/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2022 року м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:

головуючого-судді Панчишина А.Ю.

при секретарі Твердун Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Березівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з участю заінтересованої особи Органу опіки та піклування Березівської районної державної адміністрації Одеської області про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом визнання наймача таким, що втратив право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду із позовною заявою про усунення їй перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом визнання наймачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Заявлені позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стверджує, що відповідачка ОСОБА_4 являється її колишньою невісткою, а ОСОБА_3 її онук. Останні зареєстровані у належному їй будинку, що підтверджується копією домової книги колишньої Вікторівської сільської ради та довідкою Березівської міської ради, але з літа 2011 р. у ньому не проживають. На теперішній час ОСОБА_4 співмешкає з іншим чоловіком і вони орендують квартиру у м. Березівка, періодично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , де має свій будинок. З 2011 р. відповідачі не користуються належним їй житлом. ОСОБА_4 з 2008 р. по 2019 р. перебувала у шлюбі з сином позивачки ОСОБА_5 . Після розірвання шлюбу, вони стали мешкати за різними адресами. Позивач зазначає, що ОСОБА_5 у с. Травневе повністю відновив даний будинок і ним користуються відповідачі.

Ну думку позивача, той факт, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не користуються належним їй будинком підтверджується довідкою Березівської міської ради, відповідно до якої ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за місцем реєстрації не проживають.

Також позивач зазначає, що на її неодноразові прохання та вимоги до ОСОБА_2 про зняття з реєстрації, остання не реагує, відповідає відмовою. З вини відповідачів позивачка зазначає, що не може отримувати субсидії, на отримання яких має право та розпоряджатися своєю власністю.

Враховуючи наведене, просить задоволити позовні вимоги та усунути їй перешкоди в здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

В судове засідання 01.09.2022 року позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, була належним чином повідомлена про судовий розгляд, що вбачається з довідки про доставку СМС повідомлення. ЇЇ представник, адвокат Сємак Т.В. подала заяву про розгляд справи без участі позивача, просила задовольнити позовні вимоги. Вважає, що відповідачка втратила право володіння та користування власністю ОСОБА_1 , що підтверджується письмовими доказами.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, 01.09.2022 року відповідачка ОСОБА_4 подала заяву до суду в якій заперечила з приводу заявленого позову, просила розглянути справу у її відсутності, зазначила, що ні вона ні її син не мають іншого житла у власності чи в користуванні, а відтак просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Третя особа, орган опіки та піклування Березівської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явилась, була належним чином повідомлена про розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Частиною 1ст. 5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За вимогами статті 12, 80, 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (згідно паспорту НОМЕР_1 ), являється власником будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом №35-V про право власності на нерухоме майно, видане Вікторівським сільським головою ОСОБА_6 . Право власності зареєстроване Березівським БТІ в реєстровій книзі 25 стр. 235, номер запису 819.

Згідно технічного паспорту на будинок від 06.03.2007 року загальна площа такого складає 107 кв.м. , житлова 53,6 кв.м.

Згідно Довідки виданої виконкомом Березівської міської ради від 14.06.2022 року за №354 вбачається, що у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані, але за місцем реєстрації не проживають з червня 2011 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов мешканців Березівської міської ради ОТГ від 07.07.2022 року за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що при обстеженні виявлено, що зі слів власниці та сусідів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_3 за місцем реєстрації не проживають з червня 2011 року. Довідка складена депутатом міської ради Мужила С.Р.

Згідно рішення Березівського районного суду Одеської області від 02 вересня 2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , зареєстрований 2 серпня 2008 року Виконавчим комітетом Червоноармійської сільської ради Одеської області за актовим записом №01 розірвано.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 та ч.6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

В силу ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Згідно ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі PowellandRayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартира (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyv.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

П.2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У п.36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Отже, за змістом указаних рішень Європейського суду з прав людини тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах ВС від 24.10.2018 року, справа №490/12384/16-ц, від 22.11.2018 року, справа №760/13113/14-ц.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Визнання відповідача втратившим право на користування спірним житлом в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін, внаслідок яких ОСОБА_4 та неповнолітній ОСОБА_3 можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі 569/4373/16-ц та постанові від 01.04.2020 у справі № 287/318/18-ц (провадження № 61-16571св19).

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Конституційним правом кожної дитини є право на житло (ст.47 Конституції України). Ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечує право дитини на проживання в житлових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Право дитини на житло є одним з основних прав, адже без мінімальної забезпеченості житлом і майном нормальне існування дитини просто неможливе.

Касаційний цивільний суд в справі 599/1579/18-ц дійшов висновку про неможливість виселення неповнолітніх дітей вказавши, зокрема, що позбавлення їх права користування житловим приміщенням не матиме законної мети та буде втручанням у право на житло в розумінні положень ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічна позиція міститься у постанові КЦС ВС від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18.

За наведеного вбачається, що в обґрунтування своїх вимог позивачка вказувала, що відповідачі зареєстровані в будинку та не проживають у такому з літа 2011 року. Окрім того, відповідач ОСОБА_4 спів мешкає з іншим чоловіком і вони орендують квартиру в м. Березівка, а також періодично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , де має свій будинок.

Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідачі без поважних причин більше року не проживають у спірному будинку та вибули в інше жиле приміщення. Акт про не проживання, який складений, 07.07.2022 року, за 11 днів до подачі позовної заяви, складений на підставі слів позивача та довідка про склад зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 видана практично за один місяць по подання позовної заяви не є беззаперечними доказами, ґрунтується на припущеннях, на яких не може ухвалюватися рішення суду.

Інших належних доказів, в обґрунтування позову, крім зазначених вище, позивачка не надала.

Також, відомостей про наявність іншого житла, яке належить відповідачам ОСОБА_2 та її неповнолітньому сину ОСОБА_3 на будь-якому праві, іншого місця проживання та реєстрації відповідачів, матеріали справи не містять.

Отже, втрата відповідачами права користування спірним житлом без наявності іншого буде крайньою формою втручання у право на житло без належних для того обґрунтувань та підстав.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши наявні докази, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд вважає, що в задоволенні позову належить відмовити.

На підставі викладеного та ст.ст.319, 321, 386, 391, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 10-13, 141, 258-259, 352 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з участю заінтересованої особи Органу опіки та піклування Березівської районної державної адміністрації Одеської області про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом визнання наймача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду.

Суддя Панчишин А.Ю.