Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.08.2022 м. Бар Вінницької області

Барський районний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді Салдан Ю. О.,

секретар судового засідання Гаврищук К.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Роя В. Л. в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів фінансових послуг за договором споживчого кредиту,

У С Т А Н О В И В :

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

В обґрунтування позову позивачі зазначили, що 14.06.2007 між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ (АТ) КБ «Приватбанк», Банк) був укладений кредитний договір №VICWG100001444. У цей же день, 14.06.2007, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором були укладені договір іпотеки квартири, належної ОСОБА_1 , та договір поруки з поручителем ОСОБА_3 .

Позивачі вказували, що постановою Вінницького апеляційного суду від 04.11.2020 у справі 125/2090/15-ц, яку залишено без змін постановою Верховного суду від 03.11.2021, стягнуто солідарно з позивачів на користь Банку заборгованість за згаданим кредитним договором від 14.06.2007 в загальній сумі 11821,98 доларів США, з яких: 11117, 40 доларів США - заборгованості за кредитом, 677,94 доларів США - заборгованості за процентами за користування кредитом, 26,64 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань до договором.

21.01.2021 ОСОБА_1 виконав постанову апеляційного суду і вніс на рахунок Банку 11821,98 доларів США. Після цього, 02.02.2022, ОСОБА_1 звернувся до Банку з проханням надати довідку про відсутність заборгованості, однак дізнався, що Банк продовжує нараховувати заборгованість за кредитним договором і відмовляється її списати.

Вважаючи, що у зв`язку з виконанням постанови апеляційного суду заборгованість перед банком за кредитним договором погашена у повному обсязі, а дії Банку із нарахування заборгованості є незаконними, позивачі звернулися до суду із такими позовними вимогами:

визнати укладений між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 кредитний договір №VICWG100001444 від 14.06.2007 таким, що втратив свою дію 19 серпня 2015 року;

заборонити нарахування AT КБ «ПРИВАТБАНК» після 19 серпня 2015 року додаткової заборгованості за кредитним договором №VICWG100001444 від 14.06.2007;

визнати погашення ОСОБА_1 в повному обсязі заборгованості за кредитним договором №VICWG100001444 від 14.06.2007;

зобов`язати AT КБ «ПРИВАТБАНК» списати в повному обсязі нараховану ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №VICWG100001444 від 14.06.2007;

зобов`язати AT КБ «ПРИВАТБАНК» подати до відповідних бюро кредитних історій інформацію про ОСОБА_1 щодо відсутності заборгованості за кредитним договором №VICWG100001444 від 14.06.2007;

визнати укладений між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 договір іпотеки квартири №VICWG100001444 від 14.06.2007 таким, що втратив свою дію 21.01.2021;

зобов`язати AT КБ «ПРИВАТБАНК» здійснити державну реєстрацію припинення договору іпотеки №VICWG100001444 від 14.06.2007 у встановленому законодавством порядку;

визнати укладений між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 договір поруки №VICWG100001444/1 від 14.06.2007 таким, що втратив свою дію 21.01.2021;

заборонити нарахування та зобов`язати списання AT КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості ОСОБА_1 за надання бюро кредитних історій інформації про клієнта, за судові та інші витрати банку (угода №SAMDN5972 від 02 вересня 2010 року, рахунок НОМЕР_1 ).

Відповідач відзиву на позовну заяву до суду не подав.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав до суду заяву з проханням справу розглядати без його участі та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні в режимі відеоконференції проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити, вважаючи позовні вимоги безпідставними. В усних поясненнях відтворив подані до суду письмові пояснення від 26.07.2022, зазначивши, що права позивачів не порушені, кредитне зобов`язання продовжує існувати, позивачами обрано неправильний спосіб захисту. Ефективним способом захисту у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання вважає припинення правовідношення. Вказував також, що у цивільних правовідносинах особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Визнав, що Банк дійсно обліковує заборгованість за позивачами, однак такі дії Банку жодним чином не порушують права позивачів і ні до чого їх не зобов`язують.

2. Рух справи у суді, клопотання і заяви учасників

29.04.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

16.06.2022 зарито підготовче провадження і призначено розгляд справи щодо суті.

26.07.2022 представник відповідача подав до суду письмові пояснення.

03.08.2022 представник відповідача подав заяву щодо врахування правових висновків, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц.

04.08.2022 представник відповідача подав заяву щодо врахування правових висновків, викладених в рішенні Конституційного Суду України від 22.06.2022 у справі №3-188/2020(455/20).

10.08.2022 позивач ОСОБА_1 подав заяву про здійснення ефективного захисту цивільних прав та інтересів і додаткові письмові пояснення щодо окремих питань, які виникли під час розгляду справи.

3. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

14.06.2007 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №VICWG100001444, за умовами якого Банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредитні кошти на строк з 14.06.2007 по 12.06.2027 включно у вигляді не поновлювальної лінії (далі - кредит) у розмірі 31940,00 доларів США на такі цілі: купівля житла 26000 доларів США, а також у розмірі 5940 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 договору. Такі умови були викладені у пункті 7.1 кредитного договору №VICWG100001444 від 14.06.2007, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 (далі - кредитний договір).

Пунктом 5.1 кредитного договору передбачено, що договір діє в обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором.

Пункт 6.5 кредитного договору містить умову такого змісту: «Детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п. 6.2, 7.1 цього Договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки».

У пункті 2.2.11 кредитного договору вказано: для здійснення останнього погашення по кредиту позичальник звертається в Банк, який надає інформацію про заборгованість позичальника за кредитним договором (кредит, відсотки, пені, винагороди).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 14.06.2007 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_1 на праві власності.

У пункті 28 вказаного договору іпотеки передбачено, що термін дії договору - до повного виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього.

14.06.2007 між ОСОБА_3 (поручитель) та ПАТ КБ «Приватбанк» (кредитор) було укладено договір поруки, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором від 14.06.2007.

Пунктом 11 договору поруки передбачено, що договір діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Вказані обставини підтверджуються кредитним договором №VICWG100001444 від 14.06.2007, договором іпотеки квартири від 14.06.2007 та договором поруки №VICWG100001444/1 від 14.06.2007.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 04.11.2020, яку залишено без змін постановою Верховного Суду від 03.11.2021 у справі №125/2090/15-ц, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 14.06.2007 № VICWG100001444 у розмірі 11821,98 доларів США, яка складалася з: 11117,40 доларів США - заборгованості за кредитом; 677,94 доларів США - заборгованості по процентам за користування кредитом; 26,64 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Вказане підтверджується наданими позивачами копіями постанов судів.

21.01.2021 на виконання вказаної постанови апеляційного суду ОСОБА_1 сплатив на рахунок АТ КБ «Приватбанк» 11821,98 доларів США, що еквівалентно 333421,21 гривень, вказавши призначення платежу: погашення заборгованості за кредитним договором №VICWG100001444 від 14.06.2007. При цьому реквізити рахунку для погашення вказаного кредитного договору були підтверджені Банком у довідці від 21.01.2022. Зазначене підтверджується даними квитанції АТ КБ «Приватбанк» №АС_Н124685PLY4T5XD7C9SZM від 21.01.2021, даними довідки АТ КБ «Приватбанк» від 21.01.2021.

У грудні 2021 року ОСОБА_3 (котрий був поручителем за кредитним договором) отримав від АТ КБ «Приватбанк» письмове повідомлення, у якому було вказано, що станом на 17.12.2021 його загальна заборгованість перед Банком, як поручителя за кредитним договором №VICWG100001444 від 14.06.2007, що виникла за кредитом, становить 1683827,99 гривень, яка містить: основний борг (тіло) - 496572,32 гривень, проценти - 469615,26 гривень, штрафи, пені та інші нарахування - 717640,41 гривень. Вказане підтверджується даними письмового повідомленням АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_3 , факт надсилання якого відповідачем не оспорювався.

02.02.2022 ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із письмовою заявою, у якій просив здійснити списання нарахованої заборгованості за кредитним договором та видати йому довідку про відсутність заборгованості за кредитним договором, посилаючись на виконанням ним постанови апеляційного суду. Вказане підтверджується даними письмової заяви ОСОБА_1 від 02.02.2022, яка містить відмітку про реєстрацію її у Банку, і не оспорювалося відповідачем.

На заяву ОСОБА_1 від 02.02.2022 Банк надав письмову відповідь від 04.02.2022, у якій повідомив про неможливість задоволення його вимог та рекомендував з метою вирішення його питання звернутись до Державної виконавчої служби з рішенням суду, що набрало законної сили. Вказане підтверджується повідомленням АТ КБ «Приватбанк» №20.1.0.0.0/7-220202/32523 від 04.02.2022.

21.02.2022 АТ КБ «Приватбанк» видало ОСОБА_1 довідку №6947489CLS75RBLV від 21.02.2022, у якій вказано, що ОСОБА_1 має заборгованість перед АТ КБ «Приватбанк» за наступними договорами: угода № SAMDN5972 від 02.09.2010 (BAD CARD) у валюті гривня - 131451,32 гривень; угода №VICWG200001444@49894 від 14.06.2007 (Кредит на аванс (житло в кредит)) у валюті долар США - 11347,54 доларів США (321621,05 гривень); угода №VICWG100001444@49894 від 14.06.2007 (G@) - 508646,40 гривень. Надана позивачами копія довідки підписана керівником відділення ОСОБА_4 і скріплена відбитком печатки Банку.

21.02.2022 ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з письмовою заявою, у якій просив надати роз`яснення щодо предмету та сторін угоди № SAMDN5972 від 02.09.2010 і щодо підстав та обґрунтування розміру нарахування заборгованості у сумі 131451,32 гривень, яка була вказана у довідці Банку від 21.02.2022.

На заяву ОСОБА_1 від 21.02.2022 Банк надав письмову відповідь від 28.02.2022, у якій повідомив, що у порушення норм закону та умов договору позичальник зобов`язання за договором №VICWG100001444 від 14.06.2007 належним чином не виконав. Письмова відповідь Банку містила також таке: «Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг: 2.7.1.2.2.5. На підставі наданих Банком підтверджуючих документів Клієнт зобов`язаний відшкодувати витрати/збитки Банку, які виникли у зв`язку з наданням бюро кредитних історій інформації про Клієнта (Банк повідомляє Клієнту назву та адресу бюро, якому передається інформація про Клієнта). Клієнт зобов`язаний відшкодувати Банку в повному обсязі судові витрати, зокрема, але не виключно, витрати зі сплати судового збору, витрати на надання правової допомоги юридичних фірм, адвокатів, інших осіб (у разі залучення їх для представництва інтересів Банку), пов`язаних із розглядом суперечок за цим Договором в судах усіх інстанцій, у т. ч. апеляційної та касаційної, а також на всіх підприємствах, організаціях усіх форм власності, в органах державної влади та управління. Усі перераховані суми відшкодувань виплачуються в термін зазначений у письмовій вимозі Банку. Нарахування проведено коректно та підлягає оплаті». Ці обставини підтверджуються повідомленням АТ КБ «Приватбанк» від 28.02.2022 №20.1.0.0.0/7-220221/40644 на 64-ВБ від 21.02.2022.

Судом також встановлено, що на момент ухвалення рішення у цій справі, між сторонами не існувало жодного іншого судового спору щодо стягнення з позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_3 облікованої Банком заборгованості за кредитним договором №VICWG100001444 від 14.06.2007. Цю обставину сторони цього спору визнали у судовому засіданні.

4. Оцінка суду і норми права, застосовані судом

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України (станом на момент укладення кредитного договору) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина 1 статті 509 ЦК).

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених статтею 11 ЦК є договори та інші правочини.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Таке визначення кредитного договору надано у частині 1 статті 1054 ЦК.

Згідно з частиною 2 статті 1054 ЦК до відносин за кредитним договором застосовуються положення Цивільного кодексу про позику, якщо інше не встановлено параграфом про кредитний договір і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини 1 статті 598 ЦК зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Положеннями Цивільного кодексу передбачено певні підстави припинення зобов`язань. Зокрема, частиною 1 статті 599 ЦК встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Вказані приписи статті 599 ЦК співвідносяться з умовами кредитного договору, якими передбачено, що договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором (пункт 5.1 договору).

Згідно з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, особа має право звернутися до суду за захистом не лише своїх порушених чи невизнаних прав, а й за захистом своїх законних інтересів.

Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. (пункти 50-52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц; аналогічні правові висновки викладені і в постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №761/25918/18).

Наведені правові висновки Верховного Суду на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України суд враховує у цій справі.

Таким чином, саме по собі набрання законної сили постановою Вінницького апеляційного суду від 04.11.2020 у справі №125/2090/15-ц, якою було стягнуто з позивачів заборгованість за кредитним договором від 14.06.2007, не припинило ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки та іпотеки. Відтак, слід з`ясовувати, чи не виникла договірна чи законна підстава для припинення кредитного договору.

Згідно з частиною 1 статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частини 2, 4 статті 631 Цивільного кодексу України).

Як уже згадувалося, кредитним договором було передбачено, що договір діє в обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором (пункт 5.1. договору).

Оскільки закінчення строку дії договору визначено не вказівкою на календарну дату, а вказівкою на певну обставину, яку необхідно встановлювати у кожному конкретному випадку з урахуванням оцінки обставин належності виконання зобов`язань за договором, то між сторонами договору може виникати стан правової невизначеності у тих випадках, коли боржник і кредитор по різному оцінюватимуть обставини належності і повноти виконання зобов`язань, які виникли з договору.

Такий стан правової невизначеності щодо питання припинення зобов`язань позивачів, підставою виникнення яких був кредитний договір №VICWG100001444 від 14.06.2007, існує і між сторонами цієї справи. Зокрема, позивачі не вважають себе боржниками АТ КБ «Приватбанк», а Банк обліковує за ними заборгованість і відмовляється видати довідку про відсутність заборгованості. Цей стан правової невизначеності позивачі намагалися усунути шляхом вирішення спору судом.

Визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. (Правові висновки, які викладені у пунктах 56-57, 59 уже згаданої постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, а також у постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №761/25918/18).

Отже, оскільки між сторонами має місце правова невизначеність з приводу існування боргу за кредитним зобов`язанням, яке виникло на підставі кредитного договору від 14.06.2007, і відсутній інший судовий спір, в межах якого позивачі мали б можливість довести відсутність у них будь-якого боргу перед Банком, то позивачі мають право звернутися до суду за захистом їх інтересу у правовій визначеності.

Підтвердженням того, що такий інтерес є істотним для реалізації прав позивачів і потребує судового захисту є ті обставини, що ні іпотеку, ні поруку, як забезпечувальні зобов`язання, Банк також не вважає припиненими, оскільки не вважає припиненим основне кредитне зобов`язання, що виникло з кредитного договору. Дія обтяження нерухомого майна, котре виникло на підставі договору іпотеки, безпосередньо впливає на реалізацію правомочностей власника цього майна. Крім того, інформація про борги залишається актуальною у бюро кредитних історій і впливає на можливість отримання особою нових кредитів.

Оскільки за результатами судового розгляду не встановлено наявності іншого судового провадження, за результатами якого із спірних питань між сторонами могли бути установлено правову визначеність, то ефективним способом захисту буде той, який спрямований на превентивний захист інтересу у правовій визначеності.

Аналіз змісту позовної заяви дає підстави для висновку, що звернення позивачів до суду було спрямоване саме на превентивний захист інтересу у правовій визначеності.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у цьому спорі. При цьому позивачі повинні довести, що Банк обліковує за ними борг (тобто загальну суму боргу), а також обґрунтувати відсутність підстав для такого нарахування. Тягар доведення конкретних складових боргу і періоду їх нарахування, а також наявності підстав для їх нарахування покладається на Банк.

Отже, позивачами доведено, що Банк вважає, що у позивачів існує перед ним борг в сумі 508646,40 гривень, котрий виник із зобов`язань за кредитним договором від 14.06.2007, а також борг в сумі 131451,32 гривень. Оскільки позивачі не вважають себе боржниками, а Банк не видає їм довідки про відсутність заборгованості і продовжує її обліковувати, відтак позивачами доведено, що між сторонами існує правова невизначеність стосовно кредитних зобов`язань.

Однак, з тих підстав, на які посилалися позивачі, зокрема, щодо припинення кредитного договору у зв`язку із набрання законної сили постановою апеляційного суду, яка виконана позивачем, суд не може дійти висновку, що ці обставини виключають існування будь-якого боргу.

Водночас, Банком не надано суду жодних доказів щодо конкретних складових боргу в сумі 508646,40 грн, а також боргу в сумі 131451,32 грн, які відображені у довідці Банку від 21.02.2022, і періоду їх нарахування, а також не доведено наявності законних підстав для нарахування цих боргів.

Представник Банку у судовому засіданні пояснив, що не з`ясовував правової природи складових облікованої Банком заборгованості і лише припускав, що нарахування могли проводитися на підставі положень статті 625 Цивільного кодексу України, чи могли нараховуватися проценти відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України. Представник Банку також вказував, що борг в сумі 131451,32 грн обліковується Банком не лише за зобов`язаннями, які виникли із кредитного договору від 14.06.2007, а з інших договорів, стороною у яких є ОСОБА_1 , зокрема у цю суму входять витрати Банку на усі судові процеси за участю цього клієнта.

Проте відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, відповідач не виконав свого процесуального обв`язку із доказування складових боргу, який він вважає існуючим, і підстав його нарахування. Без надання доказів щодо конкретних складових боргу абстрактне посилання представника відповідача на різні правові позиції Верховного Суду у справах щодо кредитних правовідносин і рішення Конституційного Суду України не підтверджують правомірності нарахованого боргу.

Вирішуючи питання щодо обраного позивачем способу захисту свого законного інтересу у правовій визначеності суд виходить з такого.

Результатом вирішення спору щодо захисту інтересу у правовій визначеності має бути встановлення правової визначеності у правовідносинах сторін, щоб вони могли надалі діяти правомірно з урахуванням висновків суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц.

Водночас, однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність (пункт 5 частини 3 статті 2 ЦПК України).

За змістом принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини 1, 4 статті 13 ЦПК України).

Статтею 5 ЦПК України врегульовано питання щодо способів захисту, які застосовуються судом.

Так, частиною 1 вказаної статті передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У частині 2 статті 5 ЦПК України вказано, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Однак, приписи статті 5 ЦПК України не означають, що суд у цивільному процесі уповноважений самостійно обирати і застосовувати ефективний спосіб захисту. Приписи статті 5 слід тлумачити в системі із приписами статті 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства.

З вказаних норм, якими визначені базові правила диспозитивності, вбачається, що викладаючи свої позовні вимоги у позовній заяві, позивач самостійно обирає спосіб захисту своїх прав чи інтересів. Застосування судом з власної ініціативи іншого способу захисту, ніж вказаний у позовній заяві, переформулювання позовних вимог у такий спосіб, що призводить до зміни суті первинно визначеного позивачем способу захисту, є виходом за межі позовних вимог, що суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, а також становитиме порушення засади змагальності і принципу неупередженості правосуддя.

Позивач має право самостійно змінити зміст позовних вимог, виклавши спосіб захисту більш точно, або обрати інший спосіб захисту. Проте таким правом позивач наділений лише в межах певного визначеного законом строку.

Зокрема, відповідно до частини 3 статті 49 ЦПК до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

У межах строку підготовчого провадження позивач не подав письмової заяви про зміну предмета позову (тобто про зміну позовних вимог, сформулювавши інший спосіб захисту, ніж було вказано у позовній заяві). Подана 10.08.2022 заява на етапі з`ясування обставин справи і дослідження доказів не може бути прийнята судом до уваги з підстав, які зазначені вище.

Отже, оцінці з точки зору належності та ефективності підлягають ті способи захисту, які були викладені у позовній заяві.

Суд вважає, що жодна з викладених у позовній заяві позовних вимог не відповідає критеріям ефективного способу захисту.

Зокрема, не можна зобов`язати особу вчинити певні дії (як просив позивач - зобов`язати списати заборгованість) або заборонити вчиняти певні дії в майбутньому (заборонити нараховувати заборгованість), якщо такі дії не є обов`язковими для цих осіб, або відсутні законодавчі обов`язки утримуватися від таких дій, чи відповідні інтереси позивача залежать від його дій або дій інших осіб, а не дій відповідача (як от подання до бюро кредитних історій певної інформації, здійснення реєстрації припинення іпотеки).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» суб`єкт кредитної історії - це будь-яка юридична або фізична особа, яка звернулася до Користувача з метою укладення кредитного правочину або вже уклала кредитний правочин та щодо якої формується кредитна історія.

Частиною 1 статті 7 вказаного Закону передбачено, що кредитна історія, серед іншого, містить таку інформацію: відомості про припинення кредитного правочину та спосіб його припинення (у тому числі за згодою сторін, у судовому порядку, гарантом тощо); рішення судів, що стосуються виникнення, виконання та припинення зобов`язань за укладеним кредитним правочином; рішення судів та органів виконавчої влади, що стосуються майнового стану суб`єкта кредитної історії.

Частинами 5, 7, 11 статті 13 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» передбачені наступні права суб`єктів кредитної історії.

Так, суб`єкт кредитної історії має право звернутися до Бюро з письмовою заявою у разі незгоди з інформацією, що складає його кредитну історію, за винятком інформації про кредитний бал. Заява має включати коментар обсягом не більше ніж 100 слів щодо інформації, що заперечується. Бюро залишає кредитну історію суб`єкта кредитної історії без змін та знімає з кредитної історії позначку у разі підтвердження Користувачем інформації, що заперечується. У цьому випадку суб`єкт кредитної історії має право на включення до своєї кредитної історії коментарю обсягом не більше ніж 100 слів щодо інформації, що заперечується, а Бюро зобов`язане долучити цей коментар до його кредитної історії. Суб`єкт кредитної історії має право оскаржити в судовому порядку дії Бюро або Користувача, які порушують його права.

До компетенції і можливостей Банку не належить самостійне здійснення державної реєстрації обтяжень чи їх припинення, оскільки такі дії вчиняють державні реєстратори і нотаріуси.

Якщо власник предмета іпотеки або інша зацікавлена особа вважає, що таке право іпотеки припинено або взагалі не існувало, то може звернутися з позовною вимогою про визнання права іпотеки припиненим чи про визнання відсутності права іпотеки, оскільки судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для державної реєстрації припинення права іпотеки (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).

Позовна вимога про визнання договору таким, що втратив свою дію суперечить нормам Цивільного кодексу України щодо договірних зобов`язань, оскільки Цивільний кодекс не встановлює підстав, за яких договір може втратити дію.

Щодо ефективних способів захисту у кредитних правовідносинах, враховуючи конкретні обставини справи, крім загаданої постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, Верховний Суд висловлювався і в інших справах.

Так, у постанові Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 320/8618/15-ц викладено такі правові висновки.

Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України. Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.

У постанові від 20.08.2020 у справі № 712/9613/15-ц Верховний Суд зазначив, що порушене право особи підлягає захисту шляхом визнання припиненим зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту в частині сплати коштів у визначеній сумі.

Отже, позивачам перед зверненням до суду слід було визначитися, який саме спосіб захисту з урахуванням їхньої індивідуальної ситуації ефективно захистить їхній законний інтерес у правовій визначеності у кредитних правовідносинах з відповідачем.

Таким чином, з підстав обрання позивачами неефективного способу захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові, позов задоволенню не підлягає.

5. Розподіл судових витрат

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог .

Судові витрати, які підлягають розподілу, складаються лише із судового збору.

Оскільки споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав (частина 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»), то судовий збір не підлягає стягненню і відноситься на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів фінансових послуг за договором споживчого кредиту - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 22.08.2022.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_3 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ;

Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», ідентифікаційний код 14360570, місцезнаходження: вул. Набережна Перемоги 50, м. Дніпро.

Суддя Юлія САЛДАН