Справа № 308/9298/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Іванова А.П.,

при секретарі судового засідання Боті О.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Cлужба у справах дітей Ужгородської міської ради, та Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,

встановив:

19.07.2022 ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом до відповідачки ОСОБА_2 , зазначивши третьою особою Службу у справах дітей Ужгородської міської ради Закарпатської області, в якому просив розірвати шлюб, укладений між сторонами та також визначити місце проживання неповнолітніх дітей з ним.

Позов мотивує тим, що 25.11.2006 року між ним та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб. У шлюбі у них народилось двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначає, що спільне сімейне життя у подружжя не склалось, через несумісність характерів, стосунки розладились, зникло взаєморозуміння, що відображається на спільних дітях подружжя. Вказує, що шлюб між ними є лише формальним, оскільки особисті відносини уже тривалий час мають негативний характер, відсутнє нормальне спілкування, проживають окремо один від одного.Будь-які спроби в свій час примиритися не дали бажаних результатів, вони мають погляди на сімейне життя, а тому примирення та збереження шлюбу є безпідставним, у відповідності до вищевказаних обставин.Окрім цього, позивач вважає за доцільне визначити місце проживання дітей після розірвання шлюбу разом з батьком.

Ухвалою суду від 12.08.2022 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги залучено Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд такий задовільнити.

Представник відповідачки у судовому засіданні вказав, що перебування сторін у шлюбі в подальшому не можливе, щодо визначення місця проживання з батьком не заперечує.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області, просив суд при винесенні рішення врахувати висновок органу опіки та піклування та визначити місце проживання неповнолітніх дітей з батьком.

Заслухавши позицію учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Двадцять п`ятого листопада 2006 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського відділу управління юстиції Закарпатської області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, про що свідчить запис № 786 від 25.11.2006 року в книзі реєстрації актів цивільного стану, про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 25.11.2006 року.

Прізвища після одруження: чоловіка - ОСОБА_5 , дружини - ОСОБА_6 .

Від даного шлюбу у подружжя народились діти:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в книзі реєстрації народжень 21 липня 2008 року зроблено відповідний актовий запис № 827, свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 . Батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_2 ;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Самоврядуванням мерії м. Ніредьгаза видано свідоцтво про народження № НОМЕР_3 від 30.10.2014 року. Батько - ОСОБА_7 , мати - ОСОБА_2 ;

Судом також встановлено, що спільне життя між подружжям не склалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, між сторонами відсутнє порозуміння та спільного господарства вони не ведуть. На даний час шлюб існує формально.

Відповідно до положень ст. ст. 24, 56 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

З`ясувавши фактичні обставини справи, дійсні причини позову, суд у відповідності до ст.112 Сімейного Кодексу України вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, а тому згідно вимог ч. 3 ст. 105 СК України даний шлюб слід розірвати.

Частиною 2 статті 114 СК України визначено, що у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Що стосується вимоги позивача про визначення місця проживання дітей з батьком суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3, ч. 4, ч. 6 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я.

Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Положеннями ст. 161 СК України закріплено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Дана норма національного права є відображенням норм міжнародного публічного права, що закріплені у положенні ст. 9 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), згідно з яким Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Так, згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Поняття «забезпечення найкращих інтересів дитини» визначається п. 4 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III, як дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року № 1385 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Вирішуючи заяву позивача про визначення місця проживання дитини після розірвання шлюбу, суд виходить з того, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Представник відповідачки в судовому засіданні не заперечив проти залишення дітей після розірвання шлюбу разом з позивачем.

Згідно висновку Органу опіки та піклування Ужгородської міської ради від 18.08.2022 доцільним буде визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з його батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Щодо неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , то згідно ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років визначається нею самою.

В даному випадку і представник позивача і представник відповідачки в судовому засіданні заявили, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з батьком, згідно з бажанням самої дитини, що підтверджено висновком Органу опіки та піклуваня Ужгородської міської ради.

При вирішенні питання про визначення місця проживання малолітніх дітей сторін, суд в контексті першочергового урахування інтересів дітей, враховуючи що діти проживають з батьком після фактичного припинення спільного проживання подружжя, що не заперечувалось представником відповідача, добросовісне виконання позивачем ОСОБА_1 батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення дітей усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дітей з батьком, чи негативно впливали на їх виховання та розвиток, згоду матері на проживання малолітніх дітей з батьком, переконують суд про обґрунтованість позову та визначення місця проживання малолітніх дітей сторін, з батьком - позивачем ОСОБА_1 ..

При цьому, визначення місця проживання дітей разом із батьком не позбавляє права відповідачки ОСОБА_2 спілкуватися з дітьми та не обмежує її у здійсненні своїх материнських прав та обов`язків стосовно дітей, оскільки мати дітей у разі визначення місця проживання таких з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дітьми, прояву турботи відносно них та участі у їх вихованні.

За вищенаведеного визнання позову стороною відповідача слід прийняти та позов задовольнити, оскільки визнання позову не суперечить вимогам закону та не порушує права та інтереси сторін, малолітніх дітей та інших осіб.

Судових витрат до стягнення чи повернення позивачем не заявлено. .

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 265, 267, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, ч. 2 ст. 112 ст.ст. 141, 161, СК України, суд -

ухвалив:

Шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 25.11.2006 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського відділу управління юстиції Закарпатської області, про що в книзу реєстрації актів цивільного стану зроблений актовий запис за № 786 від 25.11.2006 - розірвати.

Визначити місце проживання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,з їх батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення буде виготовлено протягом п`яти днів.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов