КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/301/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Ігнатченко Н.В., суддів: Мережко М.В., Савченка С.І., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 7 жовтня 2021 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 13 вересня 2008 року. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами» складає між сторонами договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. 13 вересня 2008 року відповідачем також була підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій вона підтвердила, що з фінансовими умовами надання вказаної кредитки і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлена. Відповідно до виявленого бажання відповідачу відкрито кредитний рахунок, для користування яким було видано кредитну картку та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі 3 100,00 грн, який в подальшому збільшився до 5 300,00 грн. В редакції Умов та правил, що почали діяти з 1 березня 2019 року, у пункті 2.1.1.2.12 сторони дійшли згоди, що починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, остання зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до частини другої статті 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості: 86,4 % - для картки «Універсальна»; 84,0 % - для картки «Універсальна голд».

Оскільки ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості станом на 31 серпня 2020 року за нею рахується заборгованість у загальному розмірі 160 000,81 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 21 641,64 грн, в тому числі 21 641,64 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦПК України у розмірі 7 778,56 грн; нарахованої пені у розмірі 130 580,61 грн; однак законодавством не передбачений обов'язок кредитора вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості, тому позивач за власним розсудом просив суд стягнути з відповідача на свою користь лише 137 047,79 грн заборгованості, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 21 641,64 грн; заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦПК України у розмірі 7 778,56 грн; заборгованості за пенею за період з 13 вересня 2008 року по 31 липня 2019 року у розмірі 107 627,59, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 102,00 грн.

У лютому 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 13 вересня 2008 року у розмірі 29 420,20 грн, з яких 21 641,64 грн - заборгованість за тілом кредиту та 7 778,56 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, а також понесені судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 7 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги банку до позичальника в частині стягнення непогашеної заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 764,93 грн, тобто суми, яку фактично отримала відповідач станом на листопад 2016 року,є обґрунтованими і знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а відповідач підтвердила, що дійсно зверталася до позивача, підписувала заяву, отримувала кредитну картку і користувалася грошовими коштами у вигляді встановленого кредитного ліміту, натомість вимоги про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками на прострочений кредит не узгоджуються з умовами укладеного між сторонами договору та вимогами закону, тому задоволенню не підлягають. Разом з тим, встановивши, що з 10 жовтня 2016 року відповідач взагалі припинила здійснювати платежі в рахунок погашення кредиту і з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності, а банк звернувся до суду лише 21 жовтня 2020 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог саме у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем у відзив на позовну заяву.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, позивач через представника за довіреністю - Крилову О.Л. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи,невідповідності висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що анкетою-заявою не передбачено порядку погашення заборгованості (щомісячні чергові платежі чи повернення кредиту в повному обсязі у строк кредитування), виконання зобов'язання за таким договором відбувається за вимогою кредитора.Оскільки умовами анкети-заяви, підписаної позичальником, не передбачено відповідної календарної дати або події, з якої пов'язується виконання зобов'язання за кредитним договором, банк звернувся до суду з позовом у жовтні 2020 року, то саме з цього моменту боржник зобов`язана повернути кредитору суму кредиту та відсотки за користування ним з моменту встановлення банком такої вимоги про виконання зобов'язання. Таким чином до звернення банку до суду з позовом до боржника перебіг позовної давності у спірних правовідносинах не починався, а отже й позовна давність до спірних правовідносин не застосовується. Крім того, на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 13 вересня 2008 року відповідач отримала кредитну картку № НОМЕР_1 зі строком дії до 01/10, яка в подальшому неодноразово перевипускалась банком, а остання картка № НОМЕР_2 була видана зі строком дії до останнього дня 08/18 року, про що свідчить відповідна довідка. За таким договором перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору або не після несплати чергового платежу. Враховуючи правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки - у даному випадку з 1 вересня 2018 року, тоді як позов було пред`явлено у 2020 року в межах трьохрічного строку. При цьому із виписки про рух коштів за картковими рахунками вбачається, що відповідач активно використовувала перевипущену картку № НОМЕР_2 , що підтверджує факт отримання даної картки, так як будь-які операції не можливо здійснити без кредитної карти. Також відповідач не заперечувала факту отримання нею перевипущеної кредитної карти.

У заяві від 13 вересня 2008 року відповідач особистим підписом погодилася з тим, що ця анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами, складають між нею та позивачем договір про надання банківських послуг, а відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. Водночас відповідачем разом із анкетою-заявою було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій сторони обумовили такі істотні умови договору як базову відсоткову ставку за користування кредитом у розмірі 3 % в місяць (36 % річних), розмір і строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір штрафу при порушенні строків платежів по грошовим зобов`язанням. Тобто, відповідач при укладенні кредитного договору була належним чином повідомлена про умови кредитування, у тому числі щодо сплати відсотків, пені та штрафу. Активація відповідачем картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. З виписки чітко прослідковується, що відповідач користувалася кредитними коштами, знімала кошти в банкоматах, розраховувалася за товари та послуги тощо, а також частково погашала наявну заборгованість та продовжувала користуватися кредитними коштами у вигляді кредитного ліміту на платіжній картці. Отже, відповідач не лише отримала кредитну картку, а й визнала укладення кредитного договору та погодилася з його умовами, вчинивши дії, спрямовані на його виконання, зокрема, на погашення заборгованості, проте суд першої інстанції не врахував вищевказані обставини та безпідставно звільнив боржника від відповідальності за укладеним договором з одних лише формальних міркувань.

Представник позивача зазначила, що АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за фактично отриманими кредитними коштами у розмірі 21 641,64 грн, що становить заборгованість за простроченим тілом кредиту, тобто це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором. Кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, відповідач може використовувати кредитні кошти, погашати заборгованість та знову користуватися кредитними коштами. У разі якщо відповідач несвоєчасно вносить кошти на погашення заборгованості, поточна заборгованість за тілом кредиту стає простроченою та відображається у відповідній колонці розрахунку заборгованості. Із розрахунку заборгованості та виписки за картрахунком відповідача чітко вбачаються всі операції по зняттю (використанню) кредитних коштів, а також всі операції з часткового погашення заборгованості, а саме: за період з 1 січня 2016 року по 2 грудня 2017 року відповідачем було знято 18 625,57 грн, хоча по 30 вересня 2019 року погашено лише 720,00 грн.Отже, заборгованість відповідача за фактично використаними кредитними коштами підтверджується належними та допустимими доказами по справі. Оскільки банк надав позичальнику кредит, а остання його не повернула, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих коштів, тобто заборгованості за простроченим тілом кредиту, та всупереч статті 1054 ЦК України безпідставно звільнив відповідача від обов`язку повернути використані кредитні кошти. Стосовно безпідставної відмови у стягненні процентів за статтею 625 ЦК України, то висновок суду в цій частині зроблений з порушенням процесуального права, адже якщо суд не погодився з наданим банком розрахунком заборгованості за процентами він повинен був встановити дійсний розмір заборгованості, а не взагалі відмовляти у відповідних вимогах, що свідчить про ухилення від вирішення спору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Коннова Н.І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції, які зроблені відповідно до вимог матеріального та процесуального права.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що судом першої інстанції правильно застосовано загальну позовну давність, яка складає три роки починаючи з дати внесення останнього платежу по кредиту, а з урахуванням правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 15 січня 2021 року у справі № 494/366/19, твердження позивача про те, що перебіг позовної давності у спірних правовідносинах не почався і позовна давність не застосовується, є безпідставними. Надана позивачем довідка про видані кредитні картки не підписана позичальником, тому правильно розцінена судом критично. Умови та правила, які надані позивачем і які почали діяти з 1 березня 2019 року, відповідач також не підписувала, а при підписанні заяви від 13 вересня 2008 року вона погоджувала Умови в іншій редакції, яка діяла на той час. Крім того, зазначені банком суми заборгованості за тілом кредиту в заяві про зменшення позовних вимог та в апеляційній скарзі різняться між собою, тому на даний час самим позивачем не встановлено конкретного розміру заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 13 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

У анкеті-заяві на російській мові зазначено, що відповідач ознайомилась і згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмову вигляді. Своїм підписом вона підтверджує факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку, а також його місцезнаходження. Відповідач згодна з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Встановлено, що у анкеті-заяві містяться персональні дані ОСОБА_1 , контактна інформація, сімейний і соціальний статус, трудова зайнятість, майновий стан, дата та її підпис, однак відсутні дані про такі істотні умови кредитування як вид платіжної картки, бажаний розмір кредитного ліміту за платіжною карткою, процентна ставка, номер кредитної картки, рахунок та строк її дії, цільове призначення кредиту тощо, обов`язковість яких передбачено Умовами та правилами надання банківських послуг (а.с. 22).

Водночас до кредитного договору банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем 13 вересня 2008 року (а.с. 23); Умови та правила надання банківських послуг, затверджені наказом № С-169 від 23 серпня 2006 року, які не підписані відповідачем (а.с. 24-33); копію паспорту відповідача (а.с. 34).

Крім того, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, банк надав суду: виписку по рахунку позичальника ОСОБА_1 станом на 3 вересня 2020 року (а.с. 15-19); довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я відповідача, картковий рахунок № НОМЕР_1 із встановленими (зміненими) кредитними лімітами (а.с. 20); довідку про видані позичальнику кредитні картки, остання з яких № НОМЕР_2 терміном дії до 08/18 (а.с. 21); розрахунки заборгованості за договором № б/н від 13 вересня 2008 року станом на 31 серпня 2020 року (а.с. 8-14).

За даними розрахунками заборгованість відповідача за кредитним договором, укладеним з позивачем, становить 160 000,81 грн і складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 21 641,64 грн, в тому числі 21 641,64 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦПК України у розмірі 7 778,56 грн та нарахованої пені у розмірі 130 580,61 грн.

Як зазначив позивач, законодавством не передбачений обов'язок кредитора вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом.

У зв`язку з цим та з урахуванням поданої заяви про зменшення розміру позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь лише 29 420,20 грнгрн кредитної заборгованості, з яких 21 641,64 грн - заборгованість за тілом кредиту та 7 778,56 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, на підтвердження чого надало відповідні розрахунки заборгованості за договором № б/н від 13 вересня 2008 року станом на 24 січня 2021 року (а.с. 64-69).

Так, основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що банк звернувся до суду із позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором поза межами позовної давності, про застосування якої заявила відповідач, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс180)).

Як вбачається з матеріалів справи, 13 вересня 2008 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 22) та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с. 23).

Відповідно до анкети-заяви і довідки, отримавши кредитні кошти, ОСОБА_1 повинна була сплачувати щомісячно (до 25-го числа місяця наступного за звітним) 7 % від заборгованості, але не менше ніж 50 грн та не більше залишку заборгованості.

У цій довідці відповідач також підтвердила, що з фінансовими умовами надання вказаної кредитки і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлена.

Вказаній довідці, яка підписана ОСОБА_1 та яка підтверджує добровільність її дій, суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки, у зв`язку з чим дійшов необґрунтованого висновку, що тільки анкета-заява позичальника від 13 вересня 2008 року не містить встановленого графіку (порядку) погашення кредиту, а також не встановлено кінцевого терміну погашення кредиту.

За умовами кредитного договору від 13 вересня 2008 року ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 3 100,00 грн у вигляді встановленого початкового кредитного ліміту на картковий рахунок № НОМЕР_1 з кінцевим терміном повернення коштів, що відповідає строку дії картки.

Згідно із довідкою позивача про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а.с. 120) і виписки по рахунку позичальника станом на 3 вересня 2020 року (а.с. 15-19), 13 вересня 2008 року відбувся старт карткового рахунку № НОМЕР_1 із встановленим 14 вересня 2008 року банком на кредитну картку відповідача кредитним лімітом у розмірі 3 100,00 грн, який16 серпня 2016 року було збільшено до 4 000,00 грн та 2 серпня 2018 року зменшено до 0,00 грн.

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» про видані позичальнику кредитні картки, на підставі вказаного вище кредитного договору 13 вересня 2008 року відповідачу було надано кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії - 01/10, 14 січня 2010 року № НОМЕР_3 з терміном дії - 10/13, 18 серпня 2014 року та 25 березня 2015 року № НОМЕР_2 з терміном дії - 08/18 (а.с. 21).

Встановлено та фактично не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_1 постійно користувалася кредитною карткою, знімала з неї кошти, здійснювала погашення заборгованості. Останній платіж в сумі 70,00 грн у рахунок погашення заборгованості за кредитом вона здійснила 10 жовтня 2016 року (а.с. 11 зворот).

Судом першої інстанції з неправомірною критичністю оцінено саму по собі довідку АТ КБ «Приватбанк» про видані ОСОБА_1 кредитні картки, згідно якої останню кредитну картку № НОМЕР_2 вона отримала 25 березня 2015 року терміном дії до серпня 2018 року включно, оскільки чинне законодавство не вимагає наявність підпису на такій довідці позичальника.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 року у справі № 910/10254/18, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а тому можуть підтверджувати факт передачі кредитних коштів позичальнику та заборгованість за кредитним договором.

Отже, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним доказом щодо заборгованості відповідача, який повинен досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами, зокрема, розрахунком заборгованості, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18) та від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19).

Із виписки про рух коштів за картковими рахунками вбачається, що відповідач активно використовувала перевипущену картку № НОМЕР_2 , що підтверджує факт отримання нею цієї картки, адже у даному випадку будь-які фінансові операції позичальник не могла здійснити без кредитної карти із встановленим на ній кредитним лімітом.

У відзиві на позовну заяву відповідач також не заперечувала факту отримання нею перевипущеної кредитної карти, а лише посилалась на те, що картку було викрадено у неї 30 листопада 2016 року і після цієї дати вона не користувалася послугами банку та грошовими коштами, що судом було відхилено з огляду на те, що відповідачем не було вчинено вчасне блокування картки, а з відповідною заявою вона звернулася до банку лише 4 лютого 2017 року, а до поліції - 8 лютого 2017 року.

Ураховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона, а не суд, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Утім, ОСОБА_1 не спростовано надані банком докази видачі та користування нею кредитними коштами з перевипущеної картки № НОМЕР_2 на підставі договору з терміном дії до останнього дня серпня 2018 року, в тому числі виписки та розрахунки заборгованості.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Застосування норм права, оцінка доказів є саме прерогативою суду. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору. При цьому суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові.

Як свідчать матеріали справи, сторони погодили строк дії кредитної картки № НОМЕР_2 до кінця серпня 2018 року, а також термін щомісячного виконання зобов`язання - до 25-го числа місяця наступного за звітним.

Користуючись кредитними коштами, ОСОБА_1 періодично сплачувала заборгованість за наданим кредитом, останній платіж вона здійснила 10 жовтня 2016 року, чого не заперечували сторони в судовому засіданні суду першої інстанції.

На підтвердження обізнаності ОСОБА_1 щодо умов кредитування позивач надав суду довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка містить підпис позичальника та відмітку про її ознайомлення з фінансовими умовами надання послуг за допомогою кредитної картки 13 вересня 2008 року.

У вказаній довідці про умови кредитування зазначено розмір щомісячного платежу (7 % від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості), строк внесення щомісячного платежу (до 25-го числа місяця, наступного за звітним) тощо.

Отже, сторони у справі визначили умови щомісячного повернення кредиту, при цьому не фіксованими (ануїтетними) платежами, а залежно від залишку заборгованості, домовились про строк та термін закінчення кредитування, що відповідає останньому дню строку дії картки, зазначеному на її звороті. Відповідач повинна була не пізніше останнього дня серпня місяця 2018 року повернути банку отримані від нього кредитні кошти у повному обсязі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), на яку суд першої інстанції здійснив посилання в оскаржуваному судовому рішенні, зроблено правовий висновок про те, що оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу (пункт 59).

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів (пункти 59, 60 постанови).

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 27 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (24 місяці з 03 червня 2006 року), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду констатувала, що банк звернувся до суду з позовом 24 грудня 2012 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу. Отже, висновок апеляційного суду про сплив позовної давності за вимогами позивача є правильним.

Водночас у даній справі, яка переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції не врахував, що погашення кредитної заборгованості щомісячними платежами здійснюється протягом всього строку дії кредитного договору, який, як було вище встановлено, збігається з кінцевим строком дії кредитної картки - серпень 2018 року включно.

За таких обставин, звернувшись до суду у жовтні 2020 року, позивач пропустив строк позовної давності лише щодо платежів, які необхідно було сплатити до жовтня 2017 року, тобто щодо тих, що входять до строку кредитування, однак знаходяться поза межами трирічного строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України.

Натомість позовні вимоги щодо платежів, які необхідно було сплатити відповідачем після жовтня 2017 року до вересня 2018 року (до закінчення строку дії картки), заявлено банком з дотриманням строку звернення до суду.

Аналогічний по суті висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 628/3327/15 (провадження № 61-887св21).

Як вірно встановлено судом першої інстанції на підставі поданих сторонами письмових доказів та пояснень, наданих в судовому засіданні, розмір основної заборгованості за кредитом за вищевказаний період становить 3 764,93 грн, які відповідач отримала шляхом зняття готівки із кредитної картки № 516012в банкоматі 30 листопада 2016 року без урахування відсотків.

Представник банку зазначала, що 30 листопада 2016 року відповідач отримала грошові кошти в сумі 3 764,93 грн, а з нарахованими процентами до повернення підлягала сума у розмірі 3 989,25 грн. На запитання місцевого суду, яку ж суму отримала відповідач і не повернула банку, тобто тіло кредиту, представник позивача зазначила грошову суму у розмірі 13 764,93 грн, яка складається із 3 764,93 грн, отриманих станом на 30 листопада 2016 року (з процентами 3 989,25 грн), та 10 000,00 грн, які позичальник зняла в банкоматі 2 грудня 2016 року.

Разом з тим, матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин, а саме отримання відповідачем в банкоматі АТ КБ «ПриватБанк» грошової суми у розмірі 10 000,00 грн відповідно до умов укладеного кредитного договору із встановленим кредитним лімітом, який не міг перевищувати 4 000,00 грн станом на 2 грудня 2016 року. Не містяться такі відомості і в наданих позивачем виписках та розрахунках заборгованості за договором № б/н від 13 вересня 2008 року.

Таким чином, наведене вище свідчить про доведеність кредитором факту отримання позичальником кредитних коштів та користування ними саме в сумі 3 764,93 грн, які відповідач повинна була повернути позивачу у добровільному порядку, проте свій обов`язок не виконала, не забезпечивши своєчасне та вчасне погашення заборгованості за основною частиною кредиту, а тому в суду першої інстанції були відсутні обґрунтовані підстави відмовляти позивачу у стягненні фактично отриманих відповідачем грошових коштів за кредитним договором у вигляді встановленого банком і використаного позичальником кредитного ліміту унаслідок пропуску ним строку позовної давності.

В частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову через його необґрунтованість, оскільки Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку, які не підписані позичальником, не є складовою частиною кредитного договору, оформленого шляхом заповнення анкети-заяви, що у свою чергу свідчить про неможливість застосування наведеного позивачем у розрахунку розміру процентів згідно статті 625 ЦПК України.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Крім того, з огляду на ненадання суду доказів пред`явлення банком в порядку статті 530 ЦК України відповідної вимоги щодо виконання позичальником обов`язку із повернення кредиту до подання цього позову, відсутні підстави для покладення на відповідача відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми за визначений банком у позові період.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 2 грудня 2020 рокуу справі № 161/5267/20 (провадження № 61-14015св20).

Враховуючи наведене, місцевий суд правильно встановив відсутність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором б/н від 13 вересня 2008 року, а саме 7 778,56 грн заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, у зв`язку з їх необґрунтованістю.

У той же час, розглядаючи позов АТ КБ «ПриватБанк» в частині вимог про стягнення з боржника основного боргу за кредитом (фактично отриманої суми кредитних коштів), суд першої інстанції у повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин, належним чином не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника на користь кредитора суми непогашеного тіла кредиту, відтак рішення суду в цій частині відповідно до положень статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені позивачем, а саме: 269,00 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 403,50 грн - в апеляційному суді, а всього стягується 672,50 грн сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 7 жовтня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 3 764,93 грн(три тисячі сімсот шістдесят чотири гривні 93 копійки) заборгованості за кредитним договором б/н від 13 вересня 2008 року та 672,50 грн (шістсот сімдесят дві гривні 50 копійок) сплаченого судового збору.

В іншій частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 7 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

М.В. Мережко

С.І. Савченко