Справа № 159/4502/21 Головуючий у 1 інстанції: Панасюк С. Л.
Провадження № 22-ц/802/709/22 Категорія: 39 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Бовчалюк З. А., Осіпука В. В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом керівника Ковельської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за користування земельною ділянкою, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 березня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року керівник Ковельської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що відповідачі є власниками приміщення коопунівермагу площею 1642,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Приміщення розташоване на земельній ділянці площею 0,2814 га, кадастровий номер :01:000:0307. Відповідачі користуються цією ділянкою без будь-яких правових підстав. Ще 25.09.2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надали ОСОБА_1 згоду на укладення з Голобською селищною радою договору оренди земельної ділянки. В квітні 2013 року ОСОБА_1 отримав дозвіл Голобської селищної ради на розробку технічної документації із землеустрою і у квітні 2014 року ця документація була затверджена. Після цього ОСОБА_1 досі не уклав з Голобською селищною радою договір оренди земельної ділянки і відповідачі продовжують протиправно нею безоплатно користуватися. Як наслідок, відповідачі зберігають у себе орендну плату за ділянку без достатньої правової підстави.

Посилаючись на положення глави 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави», прокурор просив суд стягнути з відповідачів на користь Голобської селищної ради Ковельського району в солідарному порядку безпідставно збережену орендну плату за користування земельною ділянкою в сумі 98400 грн та судові витрати у справі.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 березня 2022 року позов задоволено та стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Голобської селищної ради Ковельського району безпідставно збережені кошти орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів в сумі 98400 грн 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в рівних долях з кожного, на користь Волинської обласної прокуратури судові витрати у справі в сумі 2270 гривень 00 копійок.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій покликається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом не було належним чином надано правову оцінку факту, що Голобською сільською радою не було вжито належних заходів з метою укладення договору оренди, та не створено необхідних передумов для цього. Зазначає також, що у випадку перебування у спільній частковій власності приміщення виставлена сума коштів за користування земельною ділянкою повинна бути стягнута у відповідності до частки, яка належить кожному із відповідачів у праві власності на приміщення. Тобто, апелянт мав би сплатити 42% від виставленої позивачем суми. Також покликається на те, що прокуратурою не доведено та не надано доказів, чому саме нею подано позов в інтересах селищної ради без відповідних на те повноважень. В даному випадку прокурором не доведено існування необхідності захисту саме інтересів держави або його неналежне здійснення органом місцевого самоврядування. Вказує, що судом проігноровано та допущено порушення правил підвідомчості судових спорів, а саме, що приміщення є комерційним приміщенням, яке використовується ОСОБА_1 в господарській діяльності як фізичною особою-підприємцем. На момент звернення із позовом до суду апелянт був фізичною особою-підприємцем і приміщення мало статус комерційного. Відтак, вказана справа підвідомча господарському суду Волинської області, а провадження у даній справі на стадії апеляційного розгляду має бути закрито. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі.

Ковельська окружна прокуратура подала відзив на апеляційну скаргу і заперечила її, покликаючись на норми ст. 4 та ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». В даному випадку інтереси держави збігаються з інтересами територіальної громади, а тому прокурор, звертаючись до суду з позовом у цій справі, відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», здійснює представництво інтересів держави в особі Голобської селищної ради. Також зазначає, що матеріалами справи та поясненнями відповідачів встановлено, що останні надали Голобській селищній раді попередню згоду усіх співвласників приміщення на укладення договору оренди земельної ділянки, на якій розміщено приміщення, що їм належить на праві спільної часткової власності. Рада затвердила їм своїми рішеннями технічну документацію на цю земельну ділянку, таким чином, селищна рада вжила достатньо активних заходів зі своєї сторони до укладення відповідного договору. Натомість, упродовж тривалого часу зі сторони власників приміщення була відсутня ініціатива щодо укладення договору оренди. Вказує також на те, що оскільки відповідачі є співвласниками приміщення, яке знаходиться на земельній ділянці, то їх обов`язок перед позивачем за позовними вимогами щодо оплатності землекористування є солідарним з посиланням на ст. ст. 541, 543 ЦК України. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідачів виник обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, яка знаходиться під належним нерухомим майном, проте відповідачі вказаних дій не вчинили та фактично користуючись цією ділянкою, плату за користування земельною ділянкою у встановленому законодавчими актами розмірі не вносили.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом встановлено, що відповідачі є співвласниками приміщення коопунівермагу площею 1642,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами про державну реєстрацію прав.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно приміщення коопунівермагу площею 1642,6 кв.м по АДРЕСА_1 розташоване на земельній ділянці площею 0,2814 кв.м, кадастровий номер :01:000:0307, з цільовим призначенням для обслуговування торгового закладу.

25 вересня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися із нотаріально посвідченою заявою до голови Голобської селищної ради про те, що вони надають свою згоду на укладення договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0307, площею 0,2814 га, на якій розміщене приміщення, що належить їм на праві спільної часткової власності з ОСОБА_1 .

Рішенням Голобської селищної ради від 26.04.2013 № 32/29 «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки» ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,2814 га в натурі (на місцевості) для обслуговування приміщення в оренду по АДРЕСА_1 .

Рішенням Голобської селищної ради від 24.04.2014 № 43/6 «Про затвердження технічної документації та надання земельної ділянки в оренду» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,2814 га для обслуговування приміщення (кадастровий номер :01:000:0307). Зазначену земельну ділянку надано в оренду строком на 10 років ОСОБА_1 , зобов`язано його укласти договір оренди на земельну ділянку і зареєструвати згідно з чинним законодавством. Проте, договір оренди укладено не було.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачі є власниками чи постійними землекористувачами земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0307 не надано, відповідачі не є суб`єктами плати за землю у формі земельного податку, а тому формою здійснення плати за землю для них як осіб, які користуються земельною ділянкою, є грошові кошти у розмірі орендної плати.

Рішенням Голобської селищної ради № 2/6 від 17.02.2021 затверджений акт, згідно з яким сума недоотриманих за користування земельною ділянкою коштів за період з 01.08.2018 по 01.08.2021 складає 98400 грн.

В матеріалах справи наявні акти про визначення збитків власникам землі та землекористувачам, у яких наведені розрахунки розміру орендної плати за земельну ділянку державної або комунальної власності та її грошова оцінка.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Предметом позову у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідачів як співвласників об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати згідно зі статтями 1212-1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала ( висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2020 року у справі №913/169/18).

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Таким чином, судом апеляційної інстанції не беруться до уваги доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини відповідачів, зокрема ОСОБА_1 , в тому, що тривалий час співвласниками нежитлового приміщення не було укладено відповідний договір оренди земельної ділянки, з таких підстав.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях, натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Суд першої інстанції встановив, що відповідачі є співвласниками вказаного нерухомого майна, яке розміщене на земельній ділянці, що відноситься до об`єктів комунальної власності Голобської селищної ради.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентований у ЗК України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 ЗК України).

За змістом глави 15 ЗК України право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується через право постійного користування або право оренди земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Частина перша статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України).

За змістом вказаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.

Отже, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Аналогічні за змістом позиції викладені у постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 646/4738/19 (провадження № 61-17197сво20), від 20 квітня 2022 року в справі № 642/5275/18 (провадження № 61-3450св21), від 06 червня 2022 року в справі № 725/2114/20-ц( провадження № 61-2494св21), від 05 липня 2022 року в справі № 641/8483/19 (провадження № 61-2720св21).

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що між сторонами виникли правовідносини з приводу повернення безпідставно набутого майна і причини неоформлення відповідачами права користування ділянкою не мають значення для вирішення даного спору. До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах Великої Палати від 23.05.2018 у справі № 629/4628/1ц.

Разом з тим, не заслуговують на увагу й доводи відповідача в апеляційній скарзі в частині незгоди зі стягненням коштів з відповідачів у солідарному порядку, а не пропорційно до їх часток у праві власності на приміщення.

Статтею 206 Земельного кодексу України передбачено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

В матеріалах справи наявний витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, який є належним та допустимим доказом, що підтверджує дані про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки та є основою для розрахунку орендної плати (а.с.90).

Відповідачам у даній справі на праві часткової власності належить нежитлове приміщення, яке розташоване на спірній земельній ділянці, що не заперечують сторони та доведено копіями договорів купівлі-продажу часток приміщення і витягами з Державного земельного кадастру та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0,2814 кв.м, кадастровий номер :01:000:0307, з цільовим призначенням для обслуговування торгового закладу, не поділена на частини, пропорційно до часток співвласників, а існує як одна ціла ділянка, якою вони спільно користувалися у вказаний в позові період, порядок користування нею також не визначений між усіма співвласниками приміщення.

Відповідно до ч.1,2 ст.543 ЦК України у разі солідарного обов"язку Боржників кредитор має право вимагати виконання обов"язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов"язку не в повному обсязі від одного з солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов"язаними доти, доки їхній обов"язок не буде виконаний у повному обсязі.

Згідно з нормами ст.541 ЦК України солідарний обов"язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов"язання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про безпідставність покладення на відповідачів солідарного обов`язку з відшкодування збитків не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки законодавством не заборонено стягнення з відповідачів безпідставно збережених коштів за фактичне спільне користування земельною ділянкою в солідарному порядку.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 686/9356/15-ц.

Що ж до доводів апеляційної скарги про відсутність у прокурора підстав для представництва інтересів держави колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Аналогічні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19).

З матеріалів справи відомо, що на підтвердження дотримання порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурору надіслано Голобською селищною радою Ковельського району Волинської області лист від 14 червня 2021 року № 11/110-2/5681 вих-19, у якому зазначено, що орган місцевого самоврядування не планує звертатися до суду з метою захисту своїх порушених інтересів та не заперечує щодо представництва таких інтересів Ковельською окружною прокуратурою з позовною заявою про стягнення недоотриманої орендної плати за використання спірної земельної ділянки (а.с.77)

Крім того, Ковельська окружна прокуратура листом повідомила Голобського селищного голову про те, що нею буде подана позовна заява про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів (а.с.93).

Враховуючи вищезазначене, у справі, яка переглядається, прокурор обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави у суді, дотримався порядку, який передбачений статтею 23 Закону України «Про прокуратуру».

Покликання апелянта на допущення порушень судом першої інстанції щодо підвідомчості судового спору з обгрунтуванням того, що приміщення, яке знаходиться на спірній земельній ділянці, має статус комерційного та використовувалось ОСОБА_1 в його господарській діяльності як фізичною особою-підприємцем, не заслуговують на увагу апеляційного суду з огляду на таке.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

За змістом статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, що встановлений законом або договором, чи іншим способом, що є ефективним та не суперечить закону.

У порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Таким чином, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом вказаних приписів, а також статей 120 і 125 ЗК України отримання у користування (оренду) земельної ділянки комунальної власності та вчинення дій, спрямованих на виготовлення документації із землеустрою, не залежать від наявності у фізичної особи статусу підприємця. Його наявність не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах (постанова Великої Палати Верхового Суду від 13 березня 2018 року у справі № 306/2004/15-ц).

Відповідачі, в тому числі й ОСОБА_1 , як фізичні особи придбали нежитлове приміщення, яке знаходиться на спірній земельній ділянці, що вбачається зі змісту договору купівлі-продажу майна, а також отримали згоду позивача на розроблення проектів землеустрою щодо відведення цієї ділянки з метою подальшого оформлення договору оренди для обслуговування цього приміщення.

Наявність у відповідача статусу підприємця не свідчить про те, що він виступає у такій якості, зокрема, у правовідносинах щодо користування земельною ділянкою без укладення договору оренди.

З матеріалів справи видно, що відповідачі здавали належне їм приміщення в оренду іншій юридичній особі, однак жодних доказів того, що вони самі використовували його в своїй підприємницькій діяльності, суду до справи не надано.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність юрисдикції господарського суду для розгляду цієї справи та вважає, що спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Апеляційний суд у складі колегії суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 березня 2022 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2022 року.

Головуючий

Судді