Справа № 368/531/21
Рішення

Іменем України

"09" серпня 2022 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Іванюта Т.Є.

при секретарі Вареник О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кагарлику цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), третя особа приватний нотаріус Кулініченко Микола Григорович ( м.Кагарлик, вул. Свято-Троїцька, 26), третя особа державний реєстратор Кагарлицької міської ради (м.Кагарлик, вул. Героїв Небесної Сотні-1) про визнання правочину недійсним, -

встановив :

Позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що він з 24.09.1972 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Даний шлюб не припинено та не розірвано. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.09.2007 року, у шлюбі сторонами було набуто спільне нерухоме майно, а саме, домоволодіння, що складається з двох житлових будинків:

-житловий будинок «А», загальною площею 80.4 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_3 ;

- житловий будинок «А», загальною площею 46.8 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_3 ;

- в тому числі, господарські будівлі.

Вказане майно належить на праві спільної сумісної власності без розподілу часток та виділення майна в натурі.

12 грудня 2007 року позивач надав відповідачці згоду на дарування її рідному брату, ОСОБА_3 36/100 частин вказаного домоволодіння. Однак, окремої згоди на розпорядження житловим будинком А1 він не надавав.

Так, не маючи юридичних на те повноважень, відповідачка уклала правочин спрямований на дарування ОСОБА_3 житлового будинку А 1, не маючи від позивача юридичної згоди на розпорядження спільним об`єктом нерухомого майна.

А тому просить визнати недійсним договір дарування частини домоволодіння, що був укладений 12 грудня 2007 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Кулініченком М.Г.; скасувати державну реєстрацію права власності на 36/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та належить ОСОБА_3 ; припинити право власності ОСОБА_3 на 36/100 частин домоволодіння, що знаходиться з адресою: АДРЕСА_3 .

Представник Позивача ОСОБА_4 позов підтримала, в послідуючому надіслали заяву про розгляд справи в їх відсутність.

Представник Відповідачки ОСОБА_2 проти позову не заперечив, в послідуючому надіслали заяву про розгляд справи в їх відсутність.

Представник відповідача Відповідач проти позову заперечив.

Треті особи в судове засідання не з`явилися, надіслали заяви в яких просять слухати справу у їхню відсутність.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з слідуючих підстав.

Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів

Так в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 24.09.1972 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу Серії НОМЕР_1 , яке видано 24.09.1972 року Черняхівським БК Кагарлицького району Київської області. Даний шлюб не припинено та не розірвано.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.09.2007 року, у шлюбі сторонами було набуто спільне нерухоме майно, а саме, домоволодіння, що складається з двох житлових будинків:

- житловий будинок «А», загальною площею 80.4 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_3 ;

- житловий будинок «А», загальною площею 46.8 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_3 ;

- в тому числі, господарські будівлі.

Вказане майно належить на праві спільної сумісної власності без розподілу часток та виділення майна в натурі.

Як вбачається з копії нотаріально посвідченої заяви згоди позивача на відчуження 36/100 частин домоволодіння від 12.12.2007 року. ОСОБА_1 12.12.2007 року звергнувся до нотаріуса ОСОБА_5 , щоб останній нотаріально посвідчив його згоду на дарування дружиною ОСОБА_2 36/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ОСОБА_3 . Тобто згода на вчинення правочину та безпосереднє вчинення правочину відбулося в один день 12 грудня 2007 року. Отже позивач дізнався про оскаржуваний правочин 12.12.2007 року.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Виходячи з ст. 257 Цивільного кодексу України строк позовної давності щодо позовних вимог позивача про визнання правочину недійсним закінчився, оскільки йому було відомо про вчинення правочину 12.12.2007 року. Тобто за позовними вимогами щодо визнання правочину недійсним акінчився строк позовної давності.

Згідно ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Згідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Тому, позовні вимоги позивача про визнання правочину недійсним заявлені з пропуском трирічного строку позовної давності.

Позивачем не наведено жодних доказів поважності причин пропуску трирічного строку позовної давності позовних вимог.

Дане встановлено на підставі копіями свідоцтва про одруження, інформаційного витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, договору дарування від 12.12.2007 року, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.09.2007 року.

Таким чином, з підстав визначених ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовні вимоги позивача про визнання правочину недійсним задоволенню не підлягають, а тому в задоволені позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. ст. 10, 89, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, 257, 267 ЦК України, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), третя особа приватний нотаріус Кулініченко Микола Григорович ( м.Кагарлик, вул. Свято-Троїцька, 26), третя особа державний реєстратор Кагарлицької міської ради (м.Кагарлик, вул. Героїв Небесної Сотні-1) про визнання правочину недійсним, відмовити.

Рішення набуває законної сили відповідно до ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом 30 днів. Повний текст рішення виготовлено 10.08.2022 року.

Суддя: Т.Є. Іванюта.