Постанова

Іменем України

03 травня 2022 року

м. Київ

справа № 761/8964/14-ц

провадження № 61-18698св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року у складі судді Осаулова А. А. та постанову Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Верланова С. М., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у зв`язку із нововиявленими обставинами у справі за його позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Заяву мотивовано тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у цивільній справі № 761/8964/14-ц позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 20 березня 2006 року в розмірі суми основної заборгованості - 200 000,00 доларів США, що згідно курсу Національного банку України (далі - НБУ) станом на 13 лютого 2017 року становить 5 442 000,00 грн та 3 % річних від суми боргу за період з 21 березня 2012 року по 13 лютого 2017 року в сумі - 800 187,00 грн та судовий збір у розмірі - 8 000,00 грн, а всього в розмірі - 6 250 197,00 грн. У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 було відмовлено, оскільки ОСОБА_3 договору позики з позивачем не укладала, поручителем за вказаним договором не виступала, у жодні договірні відносини з позивачем не вступала.

ОСОБА_1 зазначав, що рішення суду на час звернення із заявою ОСОБА_2 не виконано.

Посилався на те, що у рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у цивільній справі № 761/8964/14-ц не було встановлено істотну обставину, зокрема, що борг подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є спільним та має бути поділений між ними.

У провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала справа № 757/33436/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

ОСОБА_1 зазначав, що 23 березня 2020 року він дізнався, що при розгляді вказаної справи у Київському апеляційному суді та Верховному Суді було встановлено наявність спільних боргових зобов`язань подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Зазначеними судовими рішеннями було поділено майно подружжя порівну, а тому і боргові зобов`язання подружжя, у тому числі позивача, підлягають поділу.

Вважав, що зазначена обставина є істотною, оскільки впливає на можливість стягнення боргу за договором позики від 20 березня 2006 року солідарно з подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив суд скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у цивільній справі № 761/8964/14-ц й ухвалити нове рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 6 250 197, 00 грн за договором позики від 20 березня 2006 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами від 02 квітня 2020 року ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалено нове рішення, яким стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частках грошові кошти за договором позики від 20 березня 2006 року в розмірі суми основної заборгованості - 200 000,00 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 13 лютого 2017 року становить 5 442 000,00 грн та 3 % річних від суми боргу за період з 21 березня 2012 року по 13 лютого 2017 року в сумі - 800 187,00 грн та судовий збір у розмірі - 8 000,00 грн, а всього в розмірі - 6 250 197,00 грн, а саме стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі - 3 125 098,50 грн та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі - 3 125 098,50 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань відповідно до договору позики від 20 березня 2006 року, а також те, що праву спільної сумісної власності на квартиру та машиномісце за постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року у справі № 757/33436/14-ц кореспондується боргове зобов`язання, а саме: повернення грошової суми ОСОБА_1 , у зв`язку із чим наявні підстави для скасування рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалення нового рішення про стягнення на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частках грошових коштів за договором позики.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалення нового рішення про стягнення на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частках грошових коштів за договором позики, оскільки знайшов підтвердження факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань відповідно до договору позики від 20 березня 2006 року, а також те, що праву спільної сумісної власності на квартиру та машиномісце за постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року у справі № 757/33436/14-ц кореспондується боргове зобов`язання, а саме: повернення грошової суми ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції й залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року.

ОСОБА_3 посилається на те, що ОСОБА_1 при зверненні до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами було пропущено строк, встановлений пунктом 1 частини другої статті 424 ЦПК України, що на її думку, є підставою для відкриття провадження за нововиявленими обставинами.

Зазначає, що ОСОБА_1 під час розгляду Шевченківським районним судом м. Києва справи про стягнення грошових коштів було достовірно відомо про те, що ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі із нею, оскільки матеріали справи містять копію паспорта ОСОБА_2 , надану його представником, з відміткою про реєстрацію ним шлюбу. У зв`язку із чим, на думку ОСОБА_3 , ОСОБА_1 міг і повинен був передбачити можливий спір про поділ майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2

ОСОБА_3 вважає, що обставини, на які посилається ОСОБА_1 у своїй заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, а саме: рішення у справі № 757/33436/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя, є новими обставинами, а не нововиявленими, а тому не могли і не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у цій справі, у зв`язку із чим, суди попередніх інстанцій помилково вважаючи судові рішення в іншій справі нововиявленими, незаконно скасували рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року без достатніх на те правових підстав, чим порушили вимоги статей 423, 429 ЦПК України.

Разом із цим, заявник зазначає, що предметом у цій справі було стягнення боргу за договором позики (розпискою), а не поділ майна чи боргових зобов`язань подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у зв`язку із чим висновки судів попередніх інстанцій про те, що вказаний договір укладено в інтересах сім`ї відповідачів і кошти використовувались в інтересах сім`ї, виходять за межі позовних вимог, що є порушенням вимог статті 264 ЦПК України.

Поділ частини майна між подружжям у рівних частках не може бути безумовною умовою для стягнення боргових зобов`язань одного з подружжя з іншого, оскільки, на думку ОСОБА_3 , визначальною для цього умовою може бути тільки встановлення факту використання отриманих у борг коштів у інтересах сім`ї.

ОСОБА_3 вважає, що ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 не доведено, що спірне майно, яке було розділене між подружжям, було придбано за кошти, позичені у ОСОБА_1 , питання про поділ боргових зобов`язань між подружжям судами не розглядалось.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 січня 2021 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2021 року було відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи № 761/8964/14-ц із Шевченківського районного суду м. Києва. У задоволенні клопотань ОСОБА_3 про зупинення виконання та дії рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року відмовлено.

У березні 2021 року матеріали справи № 761/8964/14-ц надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2021 року клопотання ОСОБА_3 про зупинення виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року задоволено частково. Зупинено рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року у частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 3 125 098,50 грн до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року справу призначено до розгляду.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У лютому 2021 року до Верховного Суду надійшли відзиви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , на касаційну скаргу, у яких зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 березня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти у розмірі 200 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 20 березня 2012 року частинами, а саме: 20 000,00 доларів США щорічно, залишок у розмірі 100 000,00 доларів США буде повернутий до 20 березня 2012, що підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою (а. с. 6, т. 1).

У розписці зазначено, що завдатком повернення боргу є нежиле приміщення площею 157,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у цивільній справі № 761/8964/14-ц позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 20 березня 2006 року в розмірі суми основної заборгованості - 200 000,00 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 13 лютого 2017 року становить 5 442 000,00 грн та 3 % річних від суми боргу за період з 21 березня 2012 року по 13 лютого 2017 року в розмірі - 800 187,00 грн та судовий збір - 8000,00 грн, а усього - 6 250 197,00 грн. У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 відмовлено (а. с. 124-127, т. 1).

У провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 757/33436/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року у справі № 757/33436/14-ц, серед іншого, визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 , двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та машиномісце № НОМЕР_1 , яке розташоване в напівпідземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначений висновок суду обґрунтований тим, що джерелом набуття квартири та машиномісця є запозичені ОСОБА_2 кошти, які він віддає особисто ОСОБА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року у справі № 757/33436/14-ц рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання спільним сумісним майном квартири АДРЕСА_2 та машиномісця № НОМЕР_1 у напівпідземному паркінгу по АДРЕСА_3 , визнання за нею права власності на 1/2 частину зазначеного майна та у частині поділу грошових коштів на депозитних рахунках, а також у частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання зазначеного майна особистою власністю ОСОБА_2 скасовано й ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено. У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_2 та по 1/2 частині машиномісця № НОМЕР_1 у напівпідземному паркінгу по АДРЕСА_3 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року залишено без змін.

Під час розгляду Київським апеляційним судом справи № 757/33436/14-ц було встановлено, що нерухоме майно, зокрема: квартира АДРЕСА_2 та машиномісце № НОМЕР_1 , що розташоване у напівпідземному паркінгу по АДРЕСА_3 були придбані під час шлюбу ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , тому вони є спільним сумісним майном подружжя і їх частки є рівними. При цьому, колегія суддів віднеслась критично до висновків суду першої інстанції проте, що зазначене нерухоме майно було придбано особисто ОСОБА_2 на позичені у громадянина ОСОБА_1 кошти, оскільки відповідно правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), та постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16, наявність у подружжя спільних боргових зобов`язань є лише підставою для їх поділу, а не визнання за одним із подружжям прав на частину спільного сумісного майна (а. с. 154-168, т. 1).

Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 757/33436/14-ц погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що наявність у подружжя спільних боргових зобов`язань є підставою для їх поділу, а не визнання за одним із подружжя прав на частину спільного сумісного майна (а. с. 169-174, т. 1).

Судовими рішеннями у цивільній справі № 757/33436/14-ц встановлено наявність спільних боргових зобов`язань у подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3

ОСОБА_2 не зазначав про використання позичених коштів за договором позики від 20 березня 2006 року не в інтересах сім`ї. Із вказаних підстав дійсність договору сторонами не оскаржувалась.

У постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа № 643/2529/15-ц) зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір у інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають у обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. У подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбану частково за рахунок позичених грошових коштів квартиру, внаслідок укладення договору позики виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, оскільки договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, праву спільної сумісної власності кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною другою статті 423 ЦПК України визначено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом (частина четверта стаття 423 ЦПК України).

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (частина друга стаття 423 ЦПК України. Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

При цьому неподання стороною або особою, яка бере участь у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 423 ЦПК України є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

При вирішенні питання про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами суд має виходити з визначених частиною другою статті 423 ЦПК України підстав, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, та дотримання заявником умов, що містяться в статтях 424, 426 ЦПК України.

Наведені ОСОБА_1 у заяві обставини щодо перегляду рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року в розумінні статті 423 ЦПК України не є нововиявленими обставинами, за яких може бути скасовано судове рішення за правилами Розділу V Глави 3 ЦПК України.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року, суд першої інстанції наведених вимог закону не врахував; приймаючи до уваги доводи ОСОБА_1 про існування нововиявлених обставин, зокрема наявність судових рішень у цивільній справі № 757/33436/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя є нововиявленою обставиною для перегляду рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у справі № 761/8964/14-ц, не врахував, що зазначена заявником обставина у розумінні положень ЦПК України не є нововиявленою, а тому вплинути на законність та обґрунтованість судового рішення не могла.

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний перегляд справи, вказані недоліки суду першої інстанції не усунув та помилкового погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для перегляду рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року за нововиявленими обставинами.

Разом із цим, Верховний Суд не може задовольнити касаційну скаргу і відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд вказаного рішення суду за нововиявленими обставинами, оскільки це виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 425 ЦПК України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 3 частини третьої статті 423 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення.

Відповідно до частин першої та другої статті 429 ЦПК України заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами розглядається судом у судовому засіданні протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження за нововиявленими або виключними обставинами.

Справа розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження, у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. У суді першої інстанції справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Тлумачення наведених процесуальних норм свідчить про те, що заява про перегляд судового рішення суду за нововиявленими обставинами по суті може бути розглянуто лише судом, що ухвалив судове рішення. Інакше, особа буде позбавлена права на перегляд такого судового рішення (частина сьома статті 429 ЦПК України).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновки про те, що нормами ЦПК не передбачено права касаційного суду постановляти судове рішення про задоволення заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами і скасування ухваленого судом першої інстанції судового рішення.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 504/1852/13-ц (провадження № 61-2237св20) та від 28 липня 2021 року у справі № 212/4585/17 (провадження № 61-19463св20).

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 3 квітня 2008 року).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).

Оскільки судові рішення скасовуються у зв`язку із порушенням судами норм процесуального права, доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами норм матеріального права Верховним Судом не приймаються, оскільки порушення норм процесуального права є самостійною підставою для скасування судового рішення.

Згідно з пунктом 1 частини третьої, частиною четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості ухвалювати судове рішення по суті заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, так як таке судове рішення повинен ухвалити той суд, рішення якого просить переглянути заявник, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції для розгляду заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції для розгляду заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович