Провадження № 2/947/963/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2022 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.М.

представника ОСОБА_1 адвоката Селюкова П.В.

представника ОСОБА_2 адвоката Розенбойма Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального провадження цивільну справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, при визначення місця проживання малолітньої дитина та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визначення місця проживання малолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

1.Стислий виклад вимог і заперечень (аргументів) учасників справи

Позивач по первісному позову ОСОБА_1 просить суд визнати місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю.

Відповідач по первісному позову та позивач по зустрічному позову ОСОБА_2 , не визнає вимоги ОСОБА_1 та просить суд визнати місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком.

Третя особа орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради згідно висновку від 21.07.2021 року вважає можливим визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю, а згідно заяви від 12.09.2022 року, підтримуючи висновок зазначали що на теперішній час достеменно встановлено, що мати разом з дитиною перебуває на території російської федерації , що унеможливлює виконання ухвали суду від 06.12.2021 року щодо перевірки місця дійсного проживання матері та надання висновку згідно нових встановлених даних.

2. Процесуальні дії у справі

Позовна заява ОСОБА_1 надійшла до Київського районного суду м. Одеси 19.08.2020 року (т.1 а/с 1 ).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м. Одеси 19.08.2020 року головуючим визначено Луняченко В.О. (т.1 а/с 30).

Позовна заява була залишена без руху ухвалою від 25.08.2020 року т.1 (а/с 32 ) та після усунення недоліків, та сплати судового збору у розмірі 840,80 грн. ( т.1 а/с 41) ухвалою суду від 05.10.2020 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження ( т.1 а/с 38).

Ухвалою суду від 11.11.2020 року службу у справах дітей Одеської міської ради та орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради зобов`язано підготувати проект та надати на його підставі висновок щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 ( т.1 а/с 51).

10.02.2021 року до суду подана заява від органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської про відсутність підстав для визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 у зв`язку із тим, що батько дитини не заперечує проти проживання дитини із матір`ю (т.1 а/с 104).

Одночасно із цим 10.02.2021 року до суду подана зустрічна позовна заява ОСОБА_2 щодо визначення місцем проживання дитини разом із батьком (т.1 а/с 111), яка оплачена судовим збором у розмірі 908 грн. ( т.1 а/с 110).

У зв`язку із прийняттям зустрічного позову розгляд справи у подальшому здійснювався у порядку загального провадження.

У засіданні 24.02.2021 року судом рекомендовано сторонам, яки були присутні, вирішити питання щодо місця проживання дитини за допомогою незалежного медіатора, а також повторно направлена ухвала про зобов`язання службу у справах дітей Одеської міської ради підготувати проект та орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради надати на його підставі висновок щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 ( т.1 а/с 152), та провадження по справі зупинено.

29.07.2021 року до суду надійшов висновок від органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської, складений 21.07.2021 року, про можливість встановити місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_1 ( т.1 а/с 157), у зв`язку із чим було поновлено провадження у справі. .

27.10.2021 року від ОСОБА_2 надано клопотання про неприйняття в якості належного доказу висновок від органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської, так як ОСОБА_1 вивезла дитину за межі України за згодою батька але порушивши домовленості між батьками, на підставі яких було надана згода на тимчасове вивезення дитини та згода на визначення місцем проживання дитини із матір`ю, не повернулась із дитиною до України у встановлений у дозволу батька термін, та фактично змінила місце проживання , а рівно умови проживання та середовище дитини ( т.1 а/с 169).

У судовому засіданні 27.10.2021 року представник позивача ОСОБА_5 адвокат Селюков П.В. визнавши перебування позивачці із дитиною за кордоном - у російської федерації , пояснив це збігом обставин, пов`язаних із хворобою позивачці , яка не впливає на постійне місце проживання дитини із матерію у подальшому , та пояснив що у найближчому часі вони повернуться до Одеси про що свідчать надані електронні бронювання авіаційних квитків , при цьому місце проживання та середовище у дитини не змінюється (т.1 а/с 184).

Ухвалою суду від 27.10.2021 року було доручено службі у справах дітей підтвердити свій проект висновку, щодо перевірки місця проживання дитини та її середовища ( т.1 а/с 187).

Ухвалою суду від 27.10.2021 року було відмовлено у задоволені клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Розенбойма Ю. щодо витребування відомостей про перетин ОСОБА_1 разом з дитиною ОСОБА_3 кордону України, так як факт тимчасового не перебування даних осіб на території України визнано представником ОСОБА_1 ( т.1 а/с 201).

Згідно листа служби у справах дітей Одеської міської ради від 29.11.2021 року під час виконання ухвали суду було з`ясовано що за адресою, де проводилось обстеження місця проживання матері остання більше не проживає, дитячий заклад ( ясла-садок) якій відвідував ОСОБА_6 , він не відвідує у зв`язку із продовженням відпуски, договір з послуг на відвідування садку з батьками не розірвано, а до дитячої поліклініки, в якої згідно декларації на медичне обслуговування приписана дитина, мати та малолітня дитина тривалий час не звертались ( т.1 а/с 205).

У судовому засіданні 30.11.2021 року представником ОСОБА_2 були надані відомості про те, що надані раніше стороною ОСОБА_1 заброньовані електронні авіаквитки не були викуплені у зв`язку із чим заявлено клопотання про обов`язковість явки позивачки до судового засідання, а представником ОСОБА_1 надані пояснення про згоду позивачці бути присутньою у суді але не раніше 06 грудня 2022 року ( а/с 219).

У судовому засіданні 06.12.2021 року представником позивачці надані пояснення про неможливість її присутності у зв`язку із продовженням її перебування за межами України пов`язані з її вагітністю, у зв`язку із чим судом винесена ухвала про зобов`язання орган опіки та піклування повторно розглянути питання щодо надання висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , з урахуванням нових обставин ( т.1 а/с 239).

Ухвалою суду від 22.03.2022 року було відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_1 негайно повернути малолітню дитину ОСОБА_3 на територію України за місцем реєстрації ( т.2 а/с 63).

Згідно заяви представника Київської районної адміністрації , як органу опіки та піклування, від 12.09.2022 року , у зв`язку із тим, що достеменно встановлено, що мати разом з малолітнім ОСОБА_7 , перебуває на території російської федерації, неможливо виконати умови ухвали суду від 06.12.2021 року, а тому орган опіки підтримує раніше наданий висновок від 21.07.2021 року, та просить розглянути справу за відсутністю представника.

Судом 14.09.2022 року було відмовлено у задоволені клопотання представника ОСОБА_2 про виклик до судового засідання свідків та залучення в якості доказів характеристики на ОСОБА_2 з місця проходження служби у ЗСУ з 27.02.2022 року по теперішній час, так як не доведено поважність причин пропуску строку на подання доказів а крім того обставини які може підтвердити характеристика та свідки не заперечуються стороною ОСОБА_1 а тому не підлягають додатковому доказуванню.

У засіданні 14.09.2022 року за участю представників сторін суд закінчив підготовче провадження, та за згодою сторін, враховуючи великий термін продовження провадження , інтерес обох сторін до рішення, та наявність у справі всіх необхідних доказів, розглянув справу по суті.

3. Фактичні обставини, встановлені судом та оцінка доказів

Як встановлено у судовому засіданні ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Одесі народився ОСОБА_6 , про що 02.06.2018 року Київським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено актовий запис серії НОМЕР_1 (т.1 а/с 6).

Батьками ОСОБА_6 є ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , які у зареєстрованому шлюбі не перебували. Дані о батьках зазначені у свідоцтві про народженні , в якому дані про батька зазначені згідно заяви матері. У судовому засіданні факт батьківства ОСОБА_2 визнавався стороною ОСОБА_1 , а тому дані обставини не потребували додаткового доведення.

Також сторонами визнавалось що перші місяці після народження дитини ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_9 проживала у будинку бабусі дитини - матері ОСОБА_2 , але у подальшому ОСОБА_1 переїхала жити окремо а 07.02.2020 року уклала шлюб з громадянином російської федерації ОСОБА_10 та змінила прізвище ОСОБА_11 на прізвище чоловіка ( т.1 а/с 24). У даному шлюбі у ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_12 ( т.1 а/с 23).

Постійним місцем проживання дружини ОСОБА_5 разом із дітьми ОСОБА_9 та ( після народження ) ОСОБА_12 , після укладення шлюбу, була квартира АДРЕСА_1 , яку вони орендували з 11.11.2019 року ( т.1 а/с 8) але місцем реєстрації проживання позивачці є квартира АДРЕСА_2 , власницею якої вона є. ОСОБА_6 з 01.06.2020 року відвідує дитячий заклад ( ясла-садок) «Ладусі» - договір на відвідування якого продовжено та сплачено стороною ОСОБА_2 , та знаходиться на обліку у « Дитячої міської поліклініки №6» Департаменту охорони здоров`я Одеської міської ради.

Згідно висновку органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 21.07.2021 року було встановлено що фахівцями із соціальної роботи Центру соціальних служб Одеської міської ради 28.04.2021 року було здійснено вихід та обстежено місце проживання ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_13 , за адресою: АДРЕСА_3 , та складено акт оцінки потреб сім`ї/особи , згідно з якими мати здатна виконувати обов`язки щодо виконання та догляду за малолітньою дитиною, а також досліджені факт перебування дитини на обліку у лікарському закладі та відвідування дитиною дитячого закладу. Крім того у висновку зазначено про дослідження житлово-побутових умов проживання за місцем проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 , де для виховання дитини створені належні умови. Обидві батьки на обліку у центрах психічного здоров`я не перебувають, на наркологічному обліку не значаться. На розгляд комісії вказаного питання батько не з`являвся тому розгляд було здійснено за його відсутністю та було погоджено проект висновку служби у справах дітей Одеської міської ради про можливим визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з матір`ю ( т.1 а/с 157).

У судовому засіданні сторонами також визнавалось що після рекомендації суду батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до незалежного медіатора, але повний курс медіації не пройшли у зв`язку із фактичною домовленістю про намагання вирішити питання мирним шляхом, у зв`язку із чим ОСОБА_1 дозволила малолітньому Роберту разом із батьком та бабусею, та без присутності матері декілька днів провести разом, а ОСОБА_2 не приходив на засідання комісії органу опіки та піклування та на прохання ОСОБА_1 надав 01.07.2021 року нотаріально посвідчений дозвіл на тимчасову поїзду дитини разом із матір`ю до російської федерації у термін з 20.08.2021 року по 20.09.2021 року, про що свідчить відповідна заява ( т.1 а/с 173).

Під час розгляду справи стороною ОСОБА_1 визнавався факт перетину матір`ю з дитиною кордону 20.08.2021 року та не повернення до України на час вирішення справи. Представник ОСОБА_1 наполягав що виїзд є тимчасовим. Основним місцем проживання матері та дитини залишається місто Одеса, тому місце проживання дитини та його навколишнє середовище не змінилось. Даних про тимчасове місце проживання дитини та його відповідність вимогам для перебування малолітньої дитини до суду не надавалось.

4. Норми права , якими врегульовані спірні правовідносини

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини пов`язані із визначенням місця проживання дитини з одним із батьків врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК України ).

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із статтею 29 Цивільного Кодексу України ( далі ЦК України ) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Постановою від 18.03.2021 року у справі №288/39/20 Верховним Судом визначено, що «При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей».

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

5. Обґрунтування мотивів рішення суду с оцінкою аргументів сторін

Як зазначалось раніше головною метою при розгляді спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків є визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку з урахуванням справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини але особлива увага суду має бути спрямована до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У даному випадку враховуючи баланс між батьками судом враховується той факт що дитина деякий час знаходилась у одного з них та суду не надавались докази будь-яких прояв відсутності у дитини прихильності до когось із батьків або порушення інтересів дитини. Чотирьохрічний вік дитини не дозволяє суду приймати пояснення дитини як належний доказ її відношення до батьків, для визначення більшої сприятливості.

Суд вважає що кожний з батьків, враховуючи наявні характеризуючи матеріали є достойним для того щоб саме з ним проживала дитина, і у цьому відсутні перевага будь кого з них при вирішенні даного спору.

Наявність зведеного брата, суд, з урахуванням віку дитини, також не вважає переважним ( хоча і безумовно суттєвим ) фактом про розгляді даного питання.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечать інтересам дитини.

Згідно висновку від 21.07.2021 року встановлено наявність у обох батьків можливості створити для дитини належне сімейне середовище, але не обґрунтоване взагалі чому було прийняте відповідне рішення , окрім самого факту відсутності батька на засіданні

Одночасно із цим суд приймає до уваги, що згідно українського законодавства орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи ( ч.4 ст. 19 СК України).

Тобто обов`язковими умовами, які підлягають дослідженню під час затвердження висновку для органу опіки та піклування є факт дослідження існуючих умов проживання дитини та батьків та інших документів які стосуються справи та наявності обґрунтування затвердженого висновку. У даному випадку викладені у висновку відомості щодо умов проживання дитини та матері не відповідають дійсності, так як досліджена квартира не є місцем проживання дитини та матері. Також під час розгляду справи встановлено що не відповідають дійсності на сьогоднішній час і наведені у висновку факти відвідування дитиною дитячого садку та знаходження на обліку у медичному закладі. Сам висновок не містить достатнього обґрунтування підстав прийнятого рішення а є лише перелік встановлених обставин.

Згідно ч.3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню.

За теорією і практикою, загальновідомими фактами є обставини, які відомі широкому колу осіб, в тому числі і складу суду. Вони не потребують доказування тому, що об`єктивність їх існування очевидна, це в основному не дії, а події, наприклад, землетрус, аварія на Чорнобильській АЕС тощо. Визнання обставини загальновідомою і такою, що не підлягає доказуванню, вирішується судом, який розглядає справу.

Верховна Рада України 15 квітня 2014 року прийняла Закон «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», що стосувався АРК та м. Севастополя, відповідно до ст. 2 якого, ним визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії російської федерації.

Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-УІІІ було затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання російської федерації державою-агресором, у якому, зокрема, зазначено, що Верховна Рада України визнає російську федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати російську федерацію державою-агресором.

Верховна Рада України Постановою від 21 квітня 2015 року № 337-УІІІ схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків», у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві Парламенту України також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія російської федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів збройних сил російської федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України.

Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року № 555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії російської федерації проти України.

Таким чином, за переконанням суду, обставини, які свідчили що на вересень 2021 року в Україні був встановлений факт збройної агресії росії проти України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні.

У відповідності до ч.1,2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Враховуючи вищенаведені вимоги Закону виконання батьками своїх обов`язків щодо виховання дитини також повинен враховуватись при визначенні найкращих інтересів дитини, як один з суттєвих факторів при розгляді питання про визначенні спору щодо місця проживання дитини.

Тому факт вивезення дитини з України на територію країни-агресора не може визначатись як виконання обов`язків щодо виховання дитини у дусі поваги до своєї родини, свого народу та своєї Батьківщини.

Також під час надання висновку не враховувалось явне порушення з боку матері щодо виконання умов законодавства про виїзд дитини за кордон лише зі згодою батька на час погоджений із батьком дитини, так як вказані обставини впливають на визначення захисту інтересів дитини на спілкування з батьками.

З огляду на вищенаведене суд дійшов висновку, що висновок органу опіки та піклування не є вмотивованим, суперечить дійсним обставинам справи і інтересам дитини а тому не може бути врахований при ухваленні рішення в цій справі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовим висновком викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц.

Визначаючи право кожної свобідної людини бути необмеженим у праві обирати місце свого постійного або тимчасового проживання у будь якої країні світу та самостійно визначати свої ставлення до політичних та соціальних подій виходячи до свого критичного міркування, суд, приймає до уваги що наявність на вихованні малолітньої дитини, яка не маючи можливості критичного ставлення до навколишнього середовища є більш вразливою та чутливою до оточуючої інформації, покладає більш відповідальний тягар на батьків щодо обирання середовища більш сприятливого для гармонійного розвідку дитини.

Суд, враховуючи факт військової агресії з боку росії до України з анексією частини держави України, відкрите вторгнення збройних сил російської федерації з 24 лютого 2022 року та наявну відкриту агресію не лише збройних сил країни-агресора і не лише постійної анті-людяної та українофобської риторики як керівництва росії так і дуже великої кількості діячів пропаганди та «культури» вказаної країни, а і чисельні відкриті «людожерські» висловлювання у відкритих джерелах громадян росії, визнає загальновідомим фактом те що на території росії за останні роки сформувалась ідеологія в основі якої закладені заперечення «сили права» з затвердженням «права сили», неповага до суверенітету сусідів і самоствердження через свавілля та насильство, агресивна ненависть до інших людей, думка або поведінка яких відрізняється від схваленої пропагандою «типової», невіра в демократичні процедури , що у своєї сукупності не можуть бути визнані середовищем сприятливим для гармонійного духовного та морального розвідку дитини та в якому можливо виховувати дитину у дусі поваги до прав та свобод інших людей.

Таким чином суд, враховуючи вищевикладене приходить до висновку, що таким, що відповідатиме найкращім інтересам малолітнього ОСОБА_3 , буде його проживання с батьком ОСОБА_2 , при дотриманні прав матері на вільне спілкування з дитиною.

6.Розподіл судових витрат

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У статті 137 ЦПК України визначені витрати на професійну правничу допомогу: 1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_6 ) , третя особа орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради ( місцезнаходження: 65114, м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 9 ), при визначення місця проживання малолітньої дитини.

Задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визначення місця проживання малолітньої дитини.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_3 ).

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси або безпосередньо до апеляційного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 22.09.2022 року.

Суддя Луняченко В. О.