Номер провадження: 22-ц/813/6614/22
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, на рішення Приморського районного суду м. Одеса, постановлене під головуванням судді Домусчі Л.В. 24 січня 2022 року у м. Одеса, -

встановила:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі 81 000,00 грн., 3% річних у розмірі 6 075,00 грн. та інфляційних витрат у розмірі 12 276,30 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що у січні 2019 року позивачем були передані відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3 000,00 доларів США для вирішення питання про відновлення та оформлення необхідних документів на нерухоме майно та земельну ділянку, оскільки відповідач був рекомендований як засновник товариства, що займається вирішенням питань у даній сфері, проте у подальшому позивачу стало відомо, що вирішенням таких питань відповідач займається у приватному порядку. На підтвердження факту передання грошових коштів письмовий договір не укладався, однак, даний факт був підтверджений відповідачем письмовою перепискою Viber та записами телефонних розмов з позивачем, які відбувалися у присутності свідків. У наступному, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та неодноразові звернення до відповідача із вимогою про повернення безпідставно отриманих грошових коштів позивача лишились безрезультатними. Окрім того, із поведінки відповідача вбачається, що останній не мав наміру на добровільне повернення грошових коштів позивачеві, фактично використовуючи їх із 2019 року без достатньої на те підстави, у зв`язку з чим ОСОБА_1 був вимушений звернутися до суду з даним позовом, правовою підставою позову зазначивши положення ст. 218, 533, 524, 625, 1212, 1215 ЦК України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 січня 2022 року у задоволені позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з наданої позивачем переписки у месенджері Viber вбачається, що між сторонами йдеться мова про необхідність повернення відповідачем на користь позивача 3 000 доларів США. Таким чином, апелянт вважає, що суд першої інстанції, встановивши, що факт укладення між сторонами договору не знайшов свого підтвердження, за наявності доказів, що свідчать про передачу відповідачу 3 000 доларів США, мав застосувати приписи ст.1212 ЦК України та стягнути з відповідача безпідставно утримувані грошові кошти.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є: неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що ним у січні 2019 року були передані відповідачу грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США для вирішення питання відновлення та оформлення необхідних документів на нерухоме майно та земельну ділянку. У зв`язку з тим, що відповідні зобов`язання відповідач перед позивачем не виконав, то позивач вважав, що кошти у сумі 3 000 доларів США безпідставно набуті відповідачем, та підлягали поверненню.

Із урахування того, що ОСОБА_2 добровільно дану суму коштів не повертав, позивач просив стягнути її з урахування 3% річних та інфляційних витрат. Розрахунок таких штрафних санкцій позивач зробив за період із лютого 2019 року по липень 2021 року (а.с.99-100).

На підтвердження заявлених вимог позивачем були надані скріншоти переписки з відповідачем у месенджері Viber та записами телефонних розмов з позивачем.

Зі вказаної переписки у месенджері Viber вбачається підтвердження факту знайомства позивача з відповідачем, а також те, що відповідач повинен був надати допомогу позивачу у вирішенні питання стосовно відновлення та оформлення необхідних документів на нерухоме майно та земельну ділянку. Щодо вартості таких послуг, то переписка містить відомості про те, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 , за виконання послуги з оформлення документів на нерухоме майно, суму у розмірі 3 000 доларів США (а.с. 40, 66, 84). При цьому, у переписці відповідач не заперечував проти отримання саме такої суми від позивача.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 13.07.2020 року (справа № 753/10840/19), скриншоти повідомлень з телефону та планшета і роздруківки з Viber є належними та допустимим доказами.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що відповідач прийняв на себе зобов`язання щодо оформлення прав позивача на нерухомість, що передбачає надання певних послуг, про що свідчить також переписка у Вайбері, а отже, між сторонами маються правовідносини, що випливають з інституту зобов`язального права, і на них не можуть поширюватись приписи норм з безпідставного отримання майна, оскільки набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

На підставі викладеного можна дійти висновку про те, що кондиція позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у вигляді розірвання договору.

Відтак, задля застосування до спірних правовідносин у даній справі ст. 1212 Цивільного кодексу України, необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для отримання відповідачем заявлених до стягнення грошових коштів.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як на підставу задоволення своїх вимог, ОСОБА_1 посилається на те, що відповідачем зберігаються грошові кошти без достатньої правової підстави у зв`язку із тим, що ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання щодо відновлення та оформлення правовстановлюючих документів на ім`я позивача на нерухоме майно та земельну ділянку не виконав.

Інших доказів щодо підтвердження безпідставності отримання грошових коштів матеріали справи не містять.

Отже, встановлене свідчить про те, що між сторонами існують договірні правовідносини, що виключає застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.

За таких обставин, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, колегія суддів виходить з відсутності підстав для стягнення з відповідача грошових коштів як таких, що набуті чи збережені ним без достатньої правової підстави, а відтак і відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказані висновки суду не спростовують.

Вказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, який, дійшовши вірного висновку щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог, не обґрунтував належним чином правові підстави такої відмови, одночасно зазначивши у судовому, рішенні, у якості правових підстав для відмови у задоволені позову, недоведеність заявлених позивачем вимог, та існування між сторонами правовідносин, що випливають з інституту зобов`язального права, на які не можуть поширюватись приписи норм з безпідставного отримання майна.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, у зв`язку із чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 січня 2022 року підлягає зміні, із викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 350-6, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 січня 2022 року - змінити, викласти його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 13 вересня 2022 року.

Судді Одеського

апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе