Справа № 133/773/18
Провадження № 22-ц/801/1211/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воронюк В. А.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 липня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Воронюк В. А. в залі суду м. Козятині Вінницької області, повний текст якого складено того ж дня,

у цивільній справі № 133/773/18 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», звернулося до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № SAMDN6766 від 22.03.2004 відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № SAMDN6766 від 22.03.2004 відповідач не виконав, у зв`язку з чим станом на 31.12.2017 має заборгованість у розмірі 26 997,85 грн., яка складається з наступного: 5 860,11 грн. заборгованість за кредитом; 21 137,74 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом, яку позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь.

Заочним рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 липня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 21.05.2012 року в розмірі 12 109 грн. 08 коп. та сплачену суму судового збору у розмірі 1762,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_1 порушив умови кредитного договору та жодних доказів, які б спростовували висновки суду про чинність цього договору, він не надав, в тому числі ним не спростовано розміру нарахованої суми заборгованості, отже з урахуванням вимог статті 526 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума кредитної заборгованості в розмірі 26 997,85 грн.

Ухвалою від 02 лютого 2022 року Козятинський міськрайонний суд Вінницької області заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 липня 2018 року у цивільній справі №133/773/18 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишив без задоволення.

В зв`язку з залишенням заяви про перегляд заочного рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 липня 2018 року без задоволення відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначене судове рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що відповідач замовив та отримав 22.03.2004 в ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитну картку та кредит в розмірі 5 000 грн. для проведення в разі необхідності розрахунку за товар. В 2006 році його за вчинення кримінального правопорушення було засуджено до п`яти з половиною років позбавлення волі. В 2010 році він повернувся з місць позбавлення волі та продовжив користуватися кредитною карткою, дія якої була продовжена за його зверненням. За час відбування покарання в місцях позбавлення волі у нього з`явилася заборгованість за кредитом, а тому ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення з нього заборгованості за кредитом у розмірі 33 994,45 гривень. Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 17 березня 2014 року у справі № 133/366/14-ц заявлені позовні вимоги було задоволено та стягнуто з нього за кредитним договором № SAMDN6766 від 22.03.2004 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 33 994 грн 45 коп. та 339 грн 94 коп. сплаченого судового збору. Не оскаржуючи заочного рішення ним було добровільно виконано рішення суду та сплачено заборгованість, що підтверджується повідомленням ТОВ «Нова пошта» від 07.08.2017 вих. № 4547, направленого до Шевченківського ВДВС м. Полтава ГТУЮ у Полтавській області та звітом про здійснення відрахування та виплати. З 2017 року відповідач кредитною карткою не користувався, а тому вважає, що вимоги щодо стягнення з нього повторно заборгованості за кредитним договором № SAMDN6766 від 22.03.2004 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 26 997 грн 85 коп., є незаконними. Жодних офіційних повідомлень з банку, які б надходили на його адресу щодо наявності у нього заборгованості по кредитній картці він не отримував, а тому не знав і не міг знати про можливу наявність заборгованості по кредитній картці, а тому заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Також звертає увагу суду, що він не був належним чином повідомлений про дату та час проведення судового засідання, в якому 18 липня 2018 року Козятинським міськрайонним судом було винесено вказане заочне рішення. Зазначає, що неповідомлення у встановленому законом порядку про розгляд справи позбавило його прав, передбачених ст. 43, 178, 180, 182 ЦПК України, зокрема подати відзив на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив, докази, подавати клопотання та заяви, надавати пояснення суду, користуватися іншими, визначеними законом процесуальними правами, які мають істотне значення для вирішення справи.

Відзив на апеляційну скаргу в установлений судом строк не надходив.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

У справі встановлено наступні обставини.

Відповідно до укладеного договору № SAMDN6766 від 22.03.2004 відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у ПАТ КБ «ПриватБанк» у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, яка додається до позову) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.13, 14).

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» становить між ним та банком договір № SAMDN6766 від 22.03.2004 про відкриття карткового рахунку і обслуговування платіжної картки, що підтверджується його відповідним підписом.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому вказаним договором.

Відповідач не виконав свої зобов`язання перед банком та станом на 31.12.2017 має заборгованість 26 997,85 грн, яка складається з наступного: 5 860,11 грн - заборгованість за кредитом; 21 137,74 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.5-12).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що жодних доказів, які б спростовували висновки суду про чинність цього договору, відповідач не надав, в тому числі ним не спростовано розміру нарахованої суми заборгованості, отже дійшов висновку, що з урахуванням вимог статті 526 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума кредитної заборгованості в розмірі 12 109 грн 08 коп.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевим судом допущено неповноту з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача - спростувати розмір існуючої заборгованості.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновків про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося і право позивача нараховувати проценти за кредитом.

Подібні правові висновки викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено по справі, заочним рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 17 березня 2014 року у справі № 133/366/14-ц, яке оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 21 березня 2014 року, задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № SAMDN6766 від 22.03.2004 в розмірі 33 994 грн 45 коп., з них 5 860,11 грн заборгованість за кредитом; 28 134,34 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, а також 339 грн 94 коп. сплаченого судового збору.

АТ КБ «ПриватБанк» у відзиві на заяву про перегляд заочного рішення, зазначає, що кошти, які надійшли на виконання рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 17 березня 2014 року, були спрямовані в рахунок погашення заборгованості. Оскільки під час виконання, так і після завершення виконання рішення суду договірні правовідносини між сторонами не припинилися, Банк продовжив здійснювати нарахування пені, відсотків. З метою недопущення подальшого зростання заборгованості за кредитом, банк вирішив звернутися з позовом про стягнення заборгованості. У зв`язку з чим, було винесено рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18.07.2018 (а.с.91).

Так, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 , у справі, що переглядається, позивач посилається на те, що відповідач не виконав свої зобов`язання перед банком та станом на 31.12.2017 має заборгованість за кредитним договором № SAMDN6766 від 22.03.2004 в розмірі 26 997,85 грн., яка складається з наступного: 5 860,11 грн - заборгованість за кредитом; 21 137,74 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Заочним рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 17 березня 2014 року у справі № 133/366/14-ц, вже було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5 860,11 грн, а також заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 28 134,34 грн згідно з кредитним договором № SAMDN6766 від 22.03.2004.

Отже право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося в зв`язку з пред`явленням до позичальника вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором № SAMDN6766 від 22.03.2004.

У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема, статтею 625 ЦК України позивач не пред`явив.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у справі наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 12 109 грн 08 коп.

Відповідно до пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже апеляційний суд дійшов висновку, що аргументи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а тому рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до положень частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в сумі 2 643 грн.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2 643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 26 серпня 2022 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник