Справа № 452/2917/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Казан І.С.
Провадження № 22-ц/811/2031/18 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника Самбірської міської ради Львівської області Яніва М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 31 березня 2017 року, -

ВСТАНОВИВ:

листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Самбірської міської ради Львівської області, ОСОБА_2 про скасування рішення Самбірської міської ради Львівської області, скасування державної реєстрації права власності на землю і знесення гаража.

В обгрунтування позовних вимог, з врахуванням їх уточнення, покликається на те, що внаслідок добровільно проведеного розподілу прибудинкової території між усіма мешканцями 26 ти квартирного житлового будинку АДРЕСА_1 , вона отримала в користування земельну ділянку площею 24 кв.м. Стверджує, що її сусід по квартирі ОСОБА_2 , користуючись земельною ділянкою, виділеною йому при розподілі, самовільно зайняв надану їй у користування земельну ділянку, побудувавши на ній металевий гараж. Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 05 жовтня 2009 року ухвалено знести самочинно збудований ОСОБА_2 гараж, розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 та зобов`язано відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0024 га по периметру 6м. х 4м. х 6м. х 4м. по АДРЕСА_1 . Проте ОСОБА_2 , зніс лише металеву частину гаража, а бетонний фундамент не демонтував. В подальшому, при виконанні вищезазначеного рішення суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на гараж і рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2011 року визнано за ОСОБА_2 право власності на гараж розміром 5,60 х 3,65, що знаходиться по вул. Заміській у м. Самборі Львівської області та зобов`язано Самбірське МБТІ провести державну реєстрацію гаражу. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 16 липня 2012 року рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на самочинно збудований гараж відмовлено. Зазначає, що 28 грудня 2011 року Самбірським МБТІ зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на гараж на підставі рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2011 року, яке на момент державної реєстрації права власності не набрало законної сили, 28.02.2012 року ОСОБА_2 видано витяг про державну реєстрацію прав №33311093. Рішенням Самбірської міської ради Львівської області від 10 червня 2014 року №13 «Про затвердження проектів землеустрою і передачі земельних ділянок у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки кадастровий номер :05:079:0022, площею 24 кв.м для будівництва індивідуального гаражу за рахунок земель житлової та громадської забудови ОВПЖ №1. На підставі рішення Самбірської міської ради Львівської області від 10 червня 2014 року №13 «Про затвердження проектів землеустрою і передачі земельних ділянок у власність» реєстраційною службою Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області видано ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 , на кій у серпні 2016 року ОСОБА_2 побудував цегляний гараж. Стверджує, що гараж межує з будинком, у якому вона проживає, у зв`язку з чим вона постійно зазнає незручностей, втратила спокій та комфортні умови проживання, які існували до будівництва гаража. Вважає, що рішення Самбірської міської ради Львівської області від 10 червня 2014 року №13 «Про затвердження проектів землеустрою і передачі земельних ділянок у власність» є незаконним, оскільки прийняте на підставі документів, які не відповідають вимогам закону, а саме рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2011 року, яке скасоване рішенням апеляційного суду Львівської області від 16 липня 2012 року, витягу про реєстрацію права власності на гараж, виданого на підставі рішення суду, яке на момент видачі витягу не набрало законної сили, а в подальшому було скасоване. Крім того, подана ОСОБА_2 заява про затвердження проекту землеустрою ним не підписана, а згода на будівництво гаражу всіма мешканцями будинку не надана.

З наведених підстав, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить:

-скасувати рішення Самбірської міської ради №13 від 10 червня 2014 року «Про затвердження проектів землеустрою і передачі земельних ділянок у власність»;

-скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер :05:079:0022, площею 0,0024 га, цільове призначення для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: АДРЕСА_1 ;

-знести збудований ОСОБА_2 цегляний гараж, розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 ;

-зобов`язати ОСОБА_2 звільнити зайняту земельну ділянку, площею 0,0024 га ( по периметру 6м. х 4м. х 6м. х 4м.) по АДРЕСА_1 ;

-визнати недійсним витяг Самбірського МБТІ від 28 грудня 2012 оку про право власності на гараж по АДРЕСА_1 , виданий ОСОБА_2 , номер витягу 33311093, реєстраційний номер 36096283.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 31 березня 2017 року у позові ОСОБА_1 до Самбірської міської ради Львівської області, ОСОБА_2 про скасування рішення ради, скасування державної реєстрації права власності на землю і знесення гаража відмовлено за безпідставністю.

Додатковим рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 жовтня 2018 року у позові ОСОБА_1 про зобов`язання звільнити спірну земельну ділянку відмовлено за безпідставністю.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 31 березня 2017 року оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що будівництвом гаража їй чиняться перешкоди у користуванні прибудинковою територією, яка добровільно була поділена між мешканцями житлового будинку АДРЕСА_1 , і їй, згідно з цим поділом, належить земельна ділянка площею 24 кв.м, на якій відповідач незаконно збудував гараж. Зазначає що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, не з`ясувавши предмет та підстави позову, які її права та законні інтереси порушені та яким чином вони можуть бути відновлені, не перевіривши відповідність обраного нею способу захисту порушеного права вимогам ст. 16 ЦК України, внаслідок чого не встановив характер спірних правовідносин та правову норму, яка підлягає застосуванню. На думку апелянта рішення Самбірської міської ради №13 від 10 червня 2014 року «Про затвердження проектів землеустрою і передачі земельних ділянок у власність» прийнято на підставі документів, які не мали правового значення, а подані лише для узаконення самовільно збудованого гаража. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника Самбірської міської ради Львівської області - Яніва М.І. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 звернулася з позовом за захистом неіснуючого суб`єктивного права, її вимоги не ґрунтуються на законі, позивачем не зазначено законних підстав для визнання недійсним і скасування оспорюваного рішення Самбірської міської ради, яке стало підставою для оформлення права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 24 кв.м. по АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального гаражу за рахунок земель житлової та громадської забудови ОВПЖ №1.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.

Згідно зі ст. 391 ЦК України у спосіб захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 на праві приватної спільної власності з ОСОБА_3 належить квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 12.07.1994 року.

З копії свідоцтва про право власності на квартиру від 24.06.1996 року вбачається, що квартира АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та членам його сім`ї ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Як вбачається з рішення Самбірської міської ради Львівської області від 10 червня 2014 року №13 «Про затвердження проектів землеустрою і передачі земельних ділянок у власність» вирішено затвердити проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок і, в тому числі ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 гараж (кадастровий номер :05:079:0022) та передати земельну ділянку площею 24 кв.м у власність для будівництва індивідуального гаражу за рахунок земель житлової та громадської забудови ОВПЖ №1.

З уточненої позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 вважає рішення Самбірської міської ради Львівської області №13 від 10 червня 2014 року «Про затвердження проектів землеустрою і передачі земельних ділянок у власність» незаконним, а тому просить його скасувати та скасувати державну реєстрацію права власності на землю, знести збудований відповідачем ОСОБА_2 на спірній земельній ділянці гараж, зобов`язати відповідача звільнити зайняту ним земельну ділянку площею 0,0024 га по АДРЕСА_1 .

Вважаючи рішення Самбірської міської ради Львівської області №13 від 10 червня 2014 року «Про затвердження проектів землеустрою і передачі земельних ділянок у власність» незаконним, таким, що порушує її право за земельну ділянку площею 0.0024 га, яка передана у власність ОСОБА_2 , позивачка посилається на те, що саме ця спірна земельна ділянка була розподілена їй при добровільному розподілі земельної ділянки - прибудинкової території.

З долученого позивачкою до справи Статуту Об`єднання власників приватизованого житла, яке перебуває в загальному користуванні, зареєстрованого виконкомом Самбірської ради народних депутатів, рішення №121 від 21.03.1996 року вбачається, що ОВПЗ вправі отримувати в установленому законом порядку в спільне користування або у спільну сумісну власність земельні ділянки для здійснення житлового будівництва, спорудження господарських та інших будівель та їх подальшої експлуатації. Спільна сумісна власність є неподільною і належить кожній квартирі, жилому чи нежилому приміщенню та не може бути відокремлена або відчужена від неї.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликається на те, що за житловим будинком АДРЕСА_1 закріплена земельна ділянка, яка є прибудинковою територією, що добровільно поділена між мешканцями цього житлового будинку, а відтак частина земельної ділянки з прибудинкової території, не могла бути передана рішенням Самбірської міської ради Львівської області у власність ОСОБА_2 для будівництва гаражу.

Аналізуючи надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження тверджень позивачки про добровільний поділ земельної ділянки прибудинкової території між мешканцями житлового будинку АДРЕСА_1 .

На підтвердження позовних вимог, позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надала суду доказів на підтвердження передачі власником землі, власником якої в межах міста Самбора, є Самбірська міська рада Львівської області, земельної ділянки, як прибудинкової території, ОВПЖ чи ОСББ (за умови створення мешканцями житлового будинку ОСББ), на підтвердження площі земельної ділянки, яка, як стверджує позивач, передавалась, як прибудинкова територія, в матеріалах справи відсутній акт прийому передачі земельної ділянки прибудинкової території, укладений між Самбірською міською радою та ОПВЖ чи ОСББ.

Оскільки відповідно до ЗК України власником землі на території міста Самбора Львівської області є Самбірська міська рада Львівської області, саме до компетенції цієї міської ради належить вирішення питання надання землі у власність чи користування, однак, як вбачається з матеріалів справи, рішення сесії Самбірської міської ради Львівської області чи її виконавчого комітету, у разі делегування радою таких повноважень її виконавчому органу, про надання ОПВЖ №1 чи ОСББ (якщо таке було створене), земельної ділянки у їх власність чи користування, як прибудинкової території житлового будинку АДРЕСА_1 , її площу, відсутнє, таке позивачкою до матеріалів справи не долучалося, за відсутності яких колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апелянта, про те, що за житловим будинком АДРЕСА_1 , була закріплена земельна ділянка, як прибудинкова територія.

На думку колегії суддів, твердження позивачки про те, що земельна ділянка, яка, як стверджує позивач, є прибудинковою територією, і така була добровільно розподілена між мешканцями цього житлового будинку, в результаті якого позивачці було розподілено земельну ділянку площею 24 кв.м і їй було розподілено саме цю земельну ділянку щодо якої Самбірською міською радою Львівської області прийнято рішення про передачу у власність ОСОБА_2 , всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтверджені позивачем належними та допустимими доказами, матеріали справи таких доказів не містять.

Вважаючи оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим, позивач покликається на те, що суд першої інстанції не врахував те, що спірна земельна ділянка, яка оспорюваним рішенням Самбірської міської ради Львівської області №13 від 10 червня 2014 року передана у власність ОСОБА_2 , внаслідок добровільного розподілу земельної ділянки, яку позивач вважає прибудинковою територією житлового будинку АДРЕСА_1 , була передана саме їй у користування.

Такі доводи апелянта є необґрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами, а відтак такі доводи не могли бути враховані при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції.

Враховуючи те, що саме органу місцевого самоврядування, яким є Самбірська міська рада Львівської області, належить право надання земельних ділянок у власність чи у користування, оспорюване позивачкою рішення Самбірської міської ради №13 від 10 червня 2014 року прийнято в межах наданих міській раді повноважень, що спростовує доводи апелянта про незаконність передачі земельної ділянки площею 24 кв.м у власність ОСОБА_2 , для будівництва індивідуального гаражу.

У зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів, які б підтверджували право користування спірною земельною ділянкою ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважити порушеними права позивачки на користування спірною земельною ділянкою.

При зверненні до суду з позовом позивач не обґрунтувала позовних вимог та не надала суду першої інстанції доказів на підтвердження того, що відповідачем ОСОБА_2 порушуються її права, як землекористувача, оскільки вона, як вірно встановлено судом першої інстанції, не є ні власником, ні законним користувачем спірної земельної ділянки, на якій розташований гараж.

Копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 02.07.2014 року, підтверджується, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0024 га, кадастровий номер :05:079:0022, призначення земельної ділянки - для будівництва індивідуальних гаражів в АДРЕСА_1 ; об`єкт гараж 1.

Позивачкою, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження її доводів про те, що ОСОБА_2 на спірній земельній ділянці площею 24 кв.м збудовано цегляний гараж, який вона просить знести, а долучені до матеріалів справи фотографії не є безспірними доказами, що сфотографований гараж збудований саме ОСОБА_2 та належить йому.

Погодившись з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання незаконним та скасування рішення Самбірської міської ради №13 від 10 червня 2014 року «Про затвердження проектів землеустрою і передачі земельних ділянок у власність», яким ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку площею 24 кв.м для будівництва індивідуального гаражу, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що не підлягають до задоволення інші позовні вимог ОСОБА_1 , які є похідними від позовної вимоги визнання незаконним та скасування рішення Самбірської міської ради №13 від 10 червня 2014 року «Про затвердження проектів землеустрою і передачі земельних ділянок у власність».

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, не з`ясувавши предмет та підстави позову, які її права та законні інтереси порушені та яким чином вони можуть бути відновлені, не перевіривши відповідність обраного нею способу захисту порушеного права вимогам ст. 16 ЦК України, внаслідок чого не встановив характер спірних правовідносин та правову норму, яка підлягає застосуванню є безпідставними та спростовуються вищенаведеним.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 31 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07.09.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк