Номер провадження: 22-ц/813/4479/22
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.08.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського національного морського університету про укладення трудового договору та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Бондар В.Я. 24 травня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Одеського національного морського університету про укладення трудового договору та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу (т. 1 а.с. 1-7).

В обґрунтування позову посилалася на те, що 26.08.2016 року між ОСОБА_1 та Одеським національним морським університетом було укладено трудовий контракт, який є трудовим договором, за яким позивач була призначена на посаду доцента кафедри «Цивільне та трудове право» Одеського національного морського університету на строк з 01.09.2016 року по 31.08.2020 року. Відповідно до наказу від 06.07.2020 року №102 вк/о ОСОБА_1 була звільнена з вказаної посади 31.08.2020 року, на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України, тобто, у зв`язку із закінченням терміну контракту.

Відповідно до п.2 Наказу в.о. ректора Одеського національного морського університету ОСОБА_2 «Про затвердження штатної структури та кількісного складу кафедр у 2020-2021 навчальному році» від 03.08.2020 року №147-орг від 21.08.2020 року № 156-огр, завідувачам кафедр до 10.08.2020 року необхідно було підготувати та додати ректору службові записки щодо прийняття на роботу на нові посади науково-педагогічних працівників, які відповідно до положення про порядок конкурсного відбору деяких категорій науково-педагогічних працівників Одеського національного морського університету вважаються вакантними до проведення конкурсу на них.

Однак, як зазначає ОСОБА_1 , внаслідок того, що позивач не була внесена завідуючим кафедрою в службову записку, та внаслідок того, що конкурс на вакантні посади фактично не проводився, ОСОБА_1 не змогла поновитися на посаді, оскільки відповідач ухилявся від укладення з нею трудового договору, незважаючи на те, що кількість ставок за посадами була збільшена саме з метою працевлаштувати позивача та незважаючи на те, що всі інші працівники кафедри були поновлені на своїх посадах. Такі дії відповідача позивач вважає порушенням своїх трудових прав за захистом яких вона змушена звернутися до суду з даним позовом.

Зазначені дії відповідача, як вважає позивач, спричинили їй моральні страждання, які ОСОБА_1 оцінила в 5000 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 травня 2021 року позов ОСОБА_1 було залишено без задоволення (т. 2 а.с. 9-13).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що викладені у позовній заяві доводи свідчать про наявність протиправних дій з боку керівництва Одеського національного морського університету, а саме - завідувача кафедри Цивільне та трудове право ОСОБА_3 , які порушили передбачене Конституцією України право апелянта на працю. Так, апелянт стверджує, що відповідачем умисно було позбавлено ОСОБА_1 можливості звернутися до Одеського національного морського університету з заявою про прийняття її на роботу, оскільки така заява повинна була бути написана лише на відповідному бланку, який надавався відділом кадрів лише на підставі даних службової записки, куди позивача не було внесено завідуючим кафедрою одноособово, без належного обговорення на засіданні кафедри (т. 2 а.с. 20-30).

Сторони про розгляд справи на 23 серпня 2022 року були сповіщені належним чином.

23.08.2022 року від представника ОСОБА_1 засобами електронного зв`язку надійшла заява про перенесення судового засідання на іншу дату.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі положень статті 23 КЗпП України, частини 11 статті 55 Закону України «Про вищу освіту», між Одеським національним морським університетом з ОСОБА_1 було укладено контракт від 26 серпня 2016 р. № 102.

Наказом ректора Одеського національного морського університету від 30.08.2016 року №237 вк/о ОСОБА_1 була призначена, за результатами конкурсу на умовах контракту, на посаду доцента кафедри «Цивільне та трудове право» Одеського національного морського університету на строк з 01.09.2016 року по 31.08.2020 року.

Відповідно до наказу в.о. ректора Одеського національного морського університету від 06.07.2020 року №102 вк/о про припинення трудового договору (контракту), ОСОБА_1 була звільнена з вказаної посади 31.08.2020 року, на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням терміну роботи та службової записки начальника ВК.

Згідно п. ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до п. 2,3 ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути: на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивача було прийнято на посаду доцента кафедри «Цивільне та трудове право» з 01 вересня 2016 року на визначений строк, відповідно до ст. ст. 21, 23 КЗпП України, - за погодженням сторін, а термін закінчення контракту чітко визначений конкретною датою - 31.08.2020 року. Укладаючи контракт про прийняття на роботу за строковим трудовим договором, позивачка, таким чином, виявила свою волю на укладення строкового трудового договору і на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на якій його було укладено.

Порядок укладення контрактів при прийнятті (найманні) на роботу и установи, організації будь-якої форми власності, виду діяльності та галузевої належності, врегульовано Положенням про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170. Пунктом 3 Положення № 170 передбачено, що прийняття (наймання) на роботу працівників через укладення з ними контракту роботодавцем або уповноваженим ним органом, фізичною особою може здійснюватися у випадках, прямо передбачених законами.

Частиною 1 ст. 53 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що науково-педагогічні працівники - це особи, які за основним місцем роботи у закладах вищої освіти провадять навчальну, методичну, наукову (науково-технічну, мистецьку) та організаційну діяльність. Частиною 3 ст.54 Закону України «Про освіту» зазначено, що педагогічні та науково-педагогічні працівники мають права та обов`язки, передбачені законодавством, колективним договором, трудовим договором та/або установчими документами закладу освіти.

Посада позивача - доцент кафедри, відноситься до переліку основних посад педагогічних працівників закладів вищої освіти (ст. 55 Закону України «Про вищу освіту»). У трудовому договорі фіксуються робочий час, конкретний перелік та обсяг видів робіт (стаття 60 Закону України «Про освіту»).

Відповідно до ч. 11 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту», під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти.

Частиною 12 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що в окремих випадках вакантні посади науково-педагогічних працівників можуть заміщуватися за трудовим договором до проведення конкурсного заміщення цих посад у поточному навчальному році.

Наказом в.о. Ректора Одеського національного морського університету від 03.08.2020 року №147-орг затверджено з 01.09.2020 року штатну структуру ставок кафедр Університету, за яким на кафедрі Цивільне та трудове право було затверджено наступний штат: завідувач кафедри -1; доцент 3; старший викладач -2.

На підставі службової записки від 06.08.2020 року на ім`я в.о. Ректора Одеського національного морського університету від завідуючого кафедри Цивільне та трудове право ОСОБА_3 , на виконання наказу № 147-орг, останній просив дозволу на оформлення наступних осіб до роботи на 2020-2021 навчальний рік до конкурсного заміщення вакантних посад але не пізніше 31.08.2021 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на посаді доцентів кафедри долею ставки 1.0, ОСОБА_3 зав. Кафедрою, ставка 1.0, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 як старші викладачі, ставки 1.0.

Зазначені працівники кафедри 19.08.2020 року (окрім ОСОБА_7 ) написали та подали до відділу кадрів заяви про прийняття їх на відповідні посади працівників кафедр на відповідні ставки до конкурсного заміщення вакантної посади у встановленому порядку з 01.09.2020 року по 31.08.2021 року.

02.03.2021 року в судовому засіданні суду першої інстанції була допитана, у якості свідка, доцент кафедри «Цивільне та трудове право» Навчально-наукового морського гуманітарного університету Одеського національного морського університету ОСОБА_5 , яка підтвердила розірвання трудових договорів усіх працівників кафедри та їх поновлення на посаді на підставі їх особистих заяв, які були написані на спеціальних бланках, що видавалися відділом кадрів на підставі даних відповідної службової записки завідуючого кафедрою та підтвердила факт наявності вакантних посад до проведення конкурсу через необхідність укомплектувати університет кадрами, щоб розпочати семестр. Щодо подачі ОСОБА_1 заяви про прийняття її на роботу, то свідок наявність такої заяви не змогла підтвердити.

10.03.2021 року в судовому засіданні судом були допитані, у якості свідків, начальник відділу кадрів Одеського національного морського університету ОСОБА_9 яка підтвердила обставини звільнення та наступного працевлаштування співробітників кафедри на підставі службової записки та їх особистих заяв. Також, в судовому засіданні був допитаний, у якості свідка, завідувач кафедри «Цивільне та трудове право» Навчально-наукового морського гуманітарного університету Одеського національного морського університету ОСОБА_3 , який підтвердив обставини звільнення та наступного працевлаштування співробітників кафедри, на підставі сформованого ним списку та їх особистих заяв, а також те, що ОСОБА_1 із письмовою заяву про прийняття її на роботу до Університету не зверталась та не була включена у вказаний список.

Наказом в.о. ректора Одеського національного морського університету від 21.08.2020 року №156-орг, збільшено кількість ставок науково педагогічного складу кафедри «Цивільне та трудове право» на 0,75 ставки доцента.

Співробітником кафедри «Цивільне та трудове право» ОСОБА_7 були написані та подані до відділу кадрів 25.08.2020 року заяви про прийняття її на відповідну посаду на 0,25 ставки та на 0,75 ставки.

В умовах обмежень, зумовлених карантином, які встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», процедура проведення повноцінного конкурсу на зайняття посад науково-педагогічних працівників, як доведено суду була неможливою, так як могла бути проведена лише після закінчення дії обмежень, встановлених зазначеною Постановою Кабінету Міністрів України, а тому відповідачем конкурс на зайняття посад науково-педагогічних працівників в 2020 році не проводився.

З матеріалів справи вбачається, що наказом №135 вк/о від 28.08.2020 року вказані працівники кафедри «Цивільне та трудове право» були прийняті на роботу з 01.09.2020 року по 31.08.2021 року на відповідні посади до конкурсного заміщення вакантних посад.

Колегія суддів вважає встановленим той факт, що відповідач не отримував від позивачки будь-яких письмових заяв про прийняття її на роботу, більше того, сама позивач підтвердила, що така заява нею не була написана та не подавалась до відділу кадрів.

При цьому, ОСОБА_1 у позовній заяві та апеляційній скарзі посилається на те, що відповідачем умисно було позбавлено позивача можливості звернутися до Одеського національного морського університету з заявою про прийняття її на роботу, оскільки така заява повинна була бути написана лише на встановленому бланку, який надавався відділом кадрів лише на підставі даних службової записки, куди позивача не було внесено завідуючим кафедрою, який прийняв це рішення одноособово без належного обговорення на засіданні кафедри, як це передбачено п.7.16 Положення про кафедру «Цивільне та трудове право» №2-04-69.

Оскільки типової форми заяви про прийняття на роботу та способу її подачі закон не встановлює, як не передбачає і обов`язкове подання заяви про прийняття на роботу взагалі, але з метою дотримання передбачених ст. 5-1 КЗпП України гарантій щодо вільного вибору виду діяльності та враховуючи обмежені можливості дострокового розірвання строкових трудових договорів, на переконання суду, у разі бажання запропонувати свою кандидатуру для роботи у навчальному закладі на визначений строк, позивачка мала б або власноруч подати відповідну заяву до адміністрації або надіслати її поштою.

Лише в цьому випадку, відповідач міг би розглядати кандидатури та прийняти рішення про прийняття відповідних осіб на роботу, на підставі письмових документів, які свідчать про волевиявлення кандидата, що і було зроблено по відношенню до інших працівників кафедри. При цьому, за відсутності заяви про прийняття на роботу або будь-якої письмової пропозиції щодо укладення контракту, роботодавець не мав можливості оформити прийняття на роботу або відмову.

Посилання ж позивача на те, що до розгляду відділом кадрів відповідача приймалися лише заяви, написані на спеціальних бланках, які надавалися лише особам, які були зазначені в службовій записці, не підтверджені належними та допустимими доказами, а відтак, судами першої та апеляційної інстанцій до уваги не приймаються.

На осіб, працюючих за строковими трудовими договорами, у випадку припинення трудових відносин за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України не поширюється гарантії захисту працівника у вигляді переважного права на залишення на роботі або у разі поворотного прийняття на роботу, передбачені в статті 42 та 42-1 КЗпП України. Такі гарантії надаються лише у випадку звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників. Тому ствердження позивачки про переважне право на залишення на роботі або першочергове прийняття на роботу є безпідставним.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що ОСОБА_1 , не реалізувавши своє право на подачу заяви про прийняття її на відповідну посаду у відповідача, позбавила останнього можливості цю заяву розглянути, а відтак, суд не вбачав в діях (бездіяльності) відповідача порушення норм чинного законодавства України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість позову ОСОБА_1 в частині зобов`язання Одеського національного морського університету укласти з ОСОБА_1 трудовий договір про призначення ОСОБА_1 на посаду доцента кафедри «Цивільне та трудове право» Навчально-наукового морського гуманітарного університету Одеського національного морського університету та видати наказ, яким ОСОБА_1 прийняти на посаду доцента кафедри «Цивільне та трудове право» Навчально-наукового морського гуманітарного університету Одеського національного морського університету; та в частині стягнення з Одеського національного морського університету на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2020 року до дня укладення трудового договору про призначення ОСОБА_1 на посаду доцента кафедри «Цивільне та трудове право» Навчально-наукового морського гуманітарного університету Одеського національного морського університету, а тому залишає ці вимоги без задоволення.

Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн, то згідно положень ч. 1 ст.23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої тільки внаслідок порушення її прав. Частиною 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Однак, судам першої та апеляційної інстанції позивачем не надано належних доказів вчинення відповідачем протиправних дій по відношенню до ОСОБА_1 .

У постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем позивачеві завдано моральну шкоду, ОСОБА_1 не обґрунтувала належними доказами, в чому полягає ця шкода, не довела факту завдання їй моральних страждань саме відповідачем, душевних переживань та психологічного розладу, наявності втрат немайнового характеру, не обґрунтувала спричинення моральних страждань у зв`язку з діями відповідача, не зазначила, якими доказами це підтверджується.

Так, позивачем не доведено проявлення ініціативи та спроб працевлаштування за фахом в інші підприємства, установи, тощо. Позивачка не надала доказів звернення до Центру зайнятості, який створений з метою сприяння працевлаштуванню та надання допомоги на випадок втрати роботи.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди є безпідставними, та залишив їх без задоволення.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про порушення відповідачем порушили передбачене Конституцією України право апелянта на працю

Колегія суддів погоджується із висновком суду про правомірність звільнення позивача у зв`язку із закінченням строку дії строкового трудового договору, оскільки:

- волевиявлення апелянта на укладення трудового договору підтверджується її заявою, особистим підписом у трудовому договорі, де вказано, що працівника прийнято на роботу на умовах строкового трудового договору із зазначенням відповідного строку його дії;

- протягом дії договору позивач його умови не оскаржувала та не ініціювала внесення змін і доповнень до нього;

- належних і допустимих доказів на підтвердження того, що цей договір ОСОБА_1 підписувала під тиском посадових осіб відповідача, або її волевиявлення на момент укладення не відповідало внутрішній волі, або що вона не усвідомлювала значення договору чи перебувала у хворобливому стані та адекватно не оцінювала свої дії, апелянт не надала.

Колегія суддів зазначає, що припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Роботодавець також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП.

Закінчення строкового трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна із сторін трудового договору - працівник чи роботодавець. При такому волевиявленні однієї зі сторін, друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.

Вказане кореспондується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25.10.2021 р. у справі № 607/3393/18.

Оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено порушень прав позивача при звільненні із займаної посади, то, відповідно, не можуть бути задоволені вимоги про стягнення з Одеського національного морського університету моральної шкоди, оскільки останнім не порушувались права та законні інтереси ОСОБА_1 .

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 травня 2021 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 30 серпня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе