Справа № 216/5974/21
Провадження № 2/216/1132/22
РІШЕННЯ

іменем України

05 вересня 2022 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді Кузнецова Р.О.,

за участю секретаря судового засідання Кацюби В.І.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 30.06.2021 уклав з відповідачем договір позики грошей, відповідач на підставі цього договору позики взяв у позивача в борг 700,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 30.07.2021, зі сплатою процентів в розмірі 1,4% за один календарний день (але не менше, ніж 50 доларів США), а також штрафу, пені, комісії, визначених цим договором. Відповідач ухиляється від повернення коштів. Позика була оформлена договором застави транспортного засобу, в разі його невиконання. Відповідач вчасно кошти не повернув, у зв`язку з чим виникла заборгованість у сумі 1485,40 доларів США, з яких: 700,00 доларів США сума основної заборгованості, 715,40 доларів США проценти за користування грошовими коштами, 70,00 доларів США штраф за неналежне виконання договору, які позивач бажає стягнути з відповідача.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.11.2021 постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін у судове засідання.

Відповідач, про розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, судом повідомлявся належним чином, але відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦПК України, в установлений судом строк не подав суду заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, також не подав до суду відзив на позовну заяву.

У зв`язку з чим, на підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, що регулюють правовідносини позики.

Судом встановлено, що 30.06.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір закладу транспортного засобу (а.с. 11-13), відповідно до умов якого останній зобов`язався повернути позивачу грошові кошти в розмірі 700,00 доларів США, з кінцевим терміном до 30.07.2021, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 1,4% за один календарний день, але не менше, ніж 50 доларів США, а також штрафи, пені, комісії в розмірі, передбаченому цим договором, з урахуванням змін та доповнень до цього договору, якщо вони будуть складені та підписані сторонами, з умовою погашення боргу та процентів за договором.

Згідно з розділом IV вказаного Договору в разі невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, передбачених цим Договором, винна сторона відшкодовує іншій стороні завдані у зв`язку з цими збитки. За невиконання чи неналежне виконання п.1.1 цього Договору, а також за неправдиві дані щодо походження, права власності та інші відомості про предмет закладу заставодавець сплачує на користь заставодержателя штраф у розмірі 5% від вартості предмета застави згідно з п. 2.2 цього Договору. У разі порушення заставодавцем обов`язків, встановлених цим договором, заставодержатель має право вимагати дострокового виконання договору, а в разі невиконанням такої вимоги звернути стягнення на предмет застави.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що з метою забезпечення зобов`язання по кредитному договору заставодавець передає у заставу заставодержателю транспортний засіб ВАЗ 211010, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 .

Передача вказаного автомобіля відбулась, що підтверджується актом передачі-приймання матеріальних цінностей на відповідальне зберігання від 30.06.2021 (а.с. 13 зворот).

Разом з цим, 10.07.2021 власник транспортного засобу ВАЗ 211010, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_4 заявив свої права на нього та повернув собі у володіння автомобіль, про що написав розписку (а.с. 13 - зворот).

Відповідач вчасно кошти не повернув, забезпечений автомобіль був вилучений у позивача власником, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав та просив стягнути борг, зазначаючи, що не зважаючи на те, що договір має назву «договір закладу транспортного засобу», він містить у собі умови договору позики, а тому, може розглядатися як «договір позики».

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України).

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, за діючими положеннями законодавства умови про предмет договору в будь-якому випадку є істотною умовою, без якої неможливо встановити суть зобов`язання.

Частиною 2 статті 640 ЦК України врегульовано момент укладення договору, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

У правовій доктрині залежно від моменту виникнення прав і обов`язків у сторін договору розрізняють два види договорів: консенсуальні і реальні.

Консенсуальні договори це договори, які вважаються укладеними з моменту досягнення угоди зі всіх істотних умов у формі, необхідній за законом.

Реальними визнаються договори, в яких для виникнення прав і обов`язків недостатньо угоди, а необхідна ще й передача речі (речей).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Для укладення договору позики обов`язковим є передання грошей позичальникові, тобто даний вид договору є реальним. Після передання грошей договір вважається укладеним та у сторін виникають взаємні права та обов`язки, зокрема у позичальника виникає обов`язок повернути всю суму коштів.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Зі змісту даних правовідносин вбачається, що відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 700,00 доларів США, договір позики між сторонами не укладався, як у двосторонньому, так і в односторонньому порядку. Натомість, був укладений договір закладу транспортного засобу ВАЗ 211010, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 11-13), що належить на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 . Разом з цим, власник автомобіля про умови договору закладу проінформований не був, а тому на законних підставах повернув своє майно.

Так, відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про заставу» заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча вимога, що не суперечить законодавству України. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. При цьому застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання.

Перелік істотних умов договору застави визначено статтею 584 ЦК України, а також статтями 12 та 41 Закону України «Про заставу».

Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 575 ЦК України передбачено окремі види застав, зокрема іпотеку (застава нерухомого майна) та заклад (застава рухомого майна). Договори застави майнових прав є способом забезпечення виконання зобов`язання та не передбачають заміну кредитора у зобов`язанні.

Правила статті 572 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Разом з цим, у даному випадку, позивач реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет закладу не має можливості, оскільки власник транспортного засобу ВАЗ 211010, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , заявив свої права на нього та повернув собі у володіння автомобіль.

За таких обставин, враховуючи відсутність договірних правовідносин з надання та отримання позики (договір позики, боргова розписка), суд приходить до висновку, що відповідач без достатніх правових підстав отримав грошові кошти від позивача та ухиляється від обов`язку з їх повернення законному володільцю, що свідчить про те, що обраний позивачем спосіб захисту прав не вірно ним обраний.

Верховний Суд в постанові від 27.08.2020 у справі № 419/2304/18 зазначив, що суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Необхідність цього принципу підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, (провадження № 14-473цс18), в якій зазначено, що «згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм». З аналізу наведених норм процесуального права убачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно зі статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Вказані положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі, й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Таких висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18).

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України.

У зв`язку з вищевикладеним, отримані відповідачем грошові кошти є незаконно набутими та підлягають поверненню позивачу у спосіб, передбачений положеннями статті 1212 ЦК України.

Згідно з ч. 3 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 ЦК України).

Проте, враховуючи те, що суд не може вийти за межі позовних вимог, а позивачем не заявлялись вимоги про стягнення відсотків за користування безпідставно набутими коштами, підстав для їх стягнення не має.

Згідно з ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду виклала у своїй правовій позиції з цього приводу у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). За її змістом зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, може вносити двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Оскільки судом встановлено факт отримання відповідачем саме 700,00 доларів США, а отже і повернення коштів має відбуватись у вказаній валюті.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту.

Станом на день ухвалення даного рішення судом, офіційний курс валюти встановлений НБУ становить: 1 долар США - 36,5686 грн. Сума коштів, що підлягає стягненню складає 700,00 доларів США, що за встановленим курсом НБУ станом на 05 вересня 2022 року складає 25598,02 грн (700,00 х 36,5686 = 25598,02).

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір сплачений за подання позовної заяви до суду у розмірі 585,48 грн.

Керуючись, ст.ст. 16, 526, 549, 551, 626, 627, 628, 1046, 1047, 1048 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 223, 247, 259, 263-265, 276-279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 700,00 (сімсот) доларів США.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 585,48 грн (п`ятсот вісімдесят п`ять гривень сорок вісім копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

- відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Рішення надруковане суддею в одному примірнику.

Суддя Р.О. Кузнецов