Справа № 302/192/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 вересня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого: судді Джуги С.Д.

суддів: Кожух О.А., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кавка Іван Іванович, на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 05 травня 2021 року у складі судді Кривки В.П., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення витрат на утримання квартири ,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.

Позов мотивує тим, що під час шлюбу сторони придбали в спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 . Шлюб сторони розірвали 31.07.2012. Згідно рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 18.06.2013 в справі № 706/1602/12 сторін визначено власниками по 1/2 частині в спільній частковій власності цієї квартири. З дати розірвання шлюбу і по день звернення позивача до суду з позовом відповідачка не утримує квартиру, тобто не сплачує комунальні послуги, які позивач сплачує сам.

За період з 18.06.2013 по 31.01.2021 позивач витратив на сплату таких комунальних послуг на утримання квартири :

- 11563 грн. 74 коп. - за користування електричною енергією;

- 22379 грн. 83 коп. за споживання природного газу (з 01.07.2015 по 31.01.2021);

- за транспортування (доставку) газу з 01.01.2020 по 28.02.2021 1156 грн. 40 коп.;

- за вивезення побутових відходів з 27.06.2019 по 05.01.2021 452 грн; всього позивач у зазначений період сплатив за ці комунальні послуги 35551 грн. 98 коп.

Позивач посилається на застосування статей 322 ч.1 , 360 ч.1 , 544 ЦК України та обов`язок співвласника житла брати участь у витратах щодо утримання майна, що знаходиться у спільній частковій власності.

З врахуванням наведеного позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 05 травня 2021 заявлений позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 одну другу частину понесених витрат на утримання квартири АДРЕСА_1 в сумі 11256 гривень 48 коп., а також судові витрати у виді судового збору в сумі 908 гривень, всього стягнуто: 12164 грн. 48 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кавка І.І., просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити у даній справі нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. В апеляційній скарзі відповідач вказує, що відповідачка не була і не є споживачем житлово- комунальних послуг, оскільки не проживала, не зареєстрована і не перебувала в даній квартирі, так як в даній квартирі проживає позивач з членами своєї сім`ї, які є споживачами даних послуг. Крім того, рішенням суду від 29.04.2021 у справі № 302/1295/20, яке набрало законної сили, встановлено, що позивач вчиняв перешкоди відповідачці у користуванні даною квартирою та не надав відповідачці доступу до квартири, внаслідок чого відповідачка була позбавлена можливості користуватись даним майном.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України)

Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.4ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Матеріалами справи встановлено, що квартира АДРЕСА_1 набута сторонами у спільну сумісну власність під час шлюбу, який був укладений між ними 25.11.1999року та який було за рішенням суду розірвано 31.07.2012 року.

Згідно з рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 18.06.2013 (справа № 706/1602/12) позивачу і відповідачу виділено у власність по одній другій частині квартири кожному. Відповідач зареєструвала право власності на 1/2 частину в спільній частковій власності зазначеної квартири, номер запису про право власності 25505533 від 23.03.2018, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, - що стверджено записами в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідач була зареєстрована до 24.10.2019 і фактично проживає в АДРЕСА_2 . Починаючи з 24.10.2019 відповідач зареєструвала місце проживання в АДРЕСА_3 .

Згідно довідки Міжгірської селищної ради № 3479 від 09.09.2020 позивач зареєстрований в АДРЕСА_4 , а фактично проживає в АДРЕСА_3 .

Відповідно до інформації Міжгірської селищної ради від 26.04.2021 року №02-11/377 за адресою : АДРЕСА_3 зареєстровані та проживають наступні особи: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою по АДРЕСА_4 , а фактично проживає в АДРЕСА_3 ; ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрована за адресою в АДРЕСА_3 , а фактично проживає в АДРЕСА_2 .

Таким чином матеріалами справи доведено, що в квартирі АДРЕСА_1 ,, співвласниками якої є позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 , проживає ОСОБА_2 з членами своєї сім`ї. Натомість відповідач ОСОБА_1 не проживала і не проживає у даній квартирі, а проживає за іншою адресою - АДРЕСА_2 .

Згідно із ст. 322 ч.1 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 358 ч.1 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою.

Стаття 383 ч.1 ЦК України передбачає право власника квартири використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з ст. 360 ч.1 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями . пов`язаними із спільним майном.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 29.03.2021 року, яке набрало законної сили, зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , а саме надати вільний доступ до квартири з використанням її для цільового призначення.

Даним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 , як співвласник квартири не має реального доступу до квартири, не має ключів до вхідних дверей квартири, і не може реалізувати свої права на володіння і користування квартирою, оскільки інший співвласник квартири ОСОБА_2 перешкоджає цьому і не виконує обов`язку, передбаченого законом щодо спільного вирішення з ОСОБА_1 питання користування приміщеннями в квартирі.

Обставини, встановлені судовим рішенням не потребують доказування. (ч.4 ст. 82 ЦПК України)

Такими чином матеріалами справи беззаперечно доведено, що в квартирі АДРЕСА_1 , співвласником якої є відповідач ОСОБА_1 , виключно проживає інший співвласник - позивач ОСОБА_2 з членами своєї сім`ї, саме він з членами своєї сім`ї користується даним майном, є споживачем і отримує житлово - комунальні послуги для задоволення власних потреб та задоволення потреб членів своєї сім`ї.

Також матеріалами справи, а саме рішенням суду, яке набрало законної сили, беззаперечно доведено, що саме через неправомірну і недобросовісну поведінку позивача, відповідач ОСОБА_1 позбавлена можливості доступу до належного їй на праві власності майна, здійснення свого права щодо користування даним майном.

Відповідно до ч.ч.2,3,5 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян.

Позивач ОСОБА_2 , всупереч приписам даних вимог закону, вчиняє дії які позбавляють іншого співвласника відповідача ОСОБА_1 здійснювати правомочності щодо користування майном.

Згідно із ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема: справедливість, добросовісність та розумність.

З врахуванням встановлених вищенаведених обставин справи та вимог закону, колегія суддів приходить до висновку, що на відповідача ОСОБА_1 , як на співвласника майна, якому інший співвласник ( ОСОБА_2 ) перешкоджає доступу до майна і здійсненню його права користування даним майном, та який (співвласник ОСОБА_2 ) самостійно разом із членами своєї сім`ї, всупереч волі іншого співвласника майна ( ОСОБА_1 ), використовує дане майно для власного проживання і фактично є споживачем житлово-комунальних послуг, не може бути покладено обов`язок їх сплати та тягар утримання даного майна. Покладення обов`язків по сплаті житлово- комунальних послуг на відповідача у даному випадку не відповідатиме принципам справедливості, добросовісності та розумності.

Суд першої інстанції не врахував вищенаведені фактичні обставини справи та вимоги матеріального і процесуального права, повно та всебічно не дослідив наявні у справі докази, не дав їм належної правової оцінки і дійшов неправильних висновків про наявність правових підстав для часткового задоволення позову і стягнення з відповідача витрат на утримання майна: за електричну енергію: за спожитий природний газ;за транспортування газу (доставку); вивезення побутових відходів.

Висновки Верховного Суду у постановах від 13.03.2019 (справа № 521/3743/17-ц), від 19.08.2020 (справа № 703/220/15-ц), на які послався суд першої інстанції, у даному випадку не можуть бути взяті до уваги, оскільки судові рішення у цих справах прийняті за інших фактичних обставин.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в заявленому позові з вищенаведених підстав.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги апелянтом сплачено 1362 гривні судового збору, дана сума підлягає стягненню з позивача на користь апелянта.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , задовольнити.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 05 травня 2021 року скасувати, ухваливши у справі нове рішення.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення витрат на утримання квартири відмовити.

Стянути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 1362 (одну тисячу триста шістдесят дві) гривні сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 23 вересня 2022 року .

Головуючий :

Судді: