Номер провадження: 22-ц/813/2153/22
Справа № 501/1867/18
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Зеніної М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування фіктивним та недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування фіктивним та недійсним.

Позовна заява обґрунтована тим, що судом розглядається справа № 501/2887/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у сумі 2 107 430 грн. Підставою для звернення до суду з цим позовом стало те, що 28 листопада 2011 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_2 договір позики про передачу грошових коштів у розмірі 40 000 доларів США, строк повернення до 01 грудня 2012 року, проте ОСОБА_2 кошти в строк не повернув, а 28 листопада 2013 року підписав ще одну розписку, при цьому кошти ОСОБА_2 були надані з урахуванням того, що в нього є своє майно, яким він у разі необхідності може повернути борг. Також, як стало відомо позивачу, в суді слухається справа, де позивачем є ОСОБА_4 , а відповідачем - ОСОБА_2 , про відшкодування збитків та моральної шкоди.

Позивач вказав, що квартиру АДРЕСА_1 , та належала ОСОБА_2 , останній 11 березня 2013 року подарував своїй дружині - ОСОБА_1 .

Позивач зазначив, що ОСОБА_2 , відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині, був обізнаний про настання строку виконання зобов`язання за договором позики і міг передбачити негативні для себе наслідки, відтак дії сторін договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. Дарувальник фактично продовжив володіти та користуватися цим майном.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 01 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 11 березня 2013 року приватним нотаріусом Іллічівського (Чорноморського) нотаріального округу Мирошниченко Л.М., зареєстрований в реєстрі за №184. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких просять рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ч. 8 ст. 128 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи на 16.08.2022 року на 14-30 г., сторони в судове засідання не з`явилися.

Заяв про відкладення розгляду справи від сторін у справі не надходило.

Колегія суддів звертає увагу, що справа розглядається в судах з липня 2018 року (період подачі позову), а в апеляційному суді - з грудня 2020 року (період подачі апеляційної скарги).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи у позові, визнаючи недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 11 березня 2013 року приватним нотаріусом Іллічівського (Чорноморського) нотаріального округу Мирошниченко Л.М., зареєстрований в реєстрі за №184, суд першої інстанції виходив з того, що:

- боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами;

- на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна зобов`язання за договором позики вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже у ОСОБА_3 виникало право вимоги до ОСОБА_2 у зв`язку з його неплатоспроможністю;

- договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладено між ОСОБА_2 та його дружиною ОСОБА_1 ;

- після відчуження нерухомого майна ОСОБА_2 продовжує користуватися квартирою, що є предметом оспорюваного договору. На момент вчинення оспорюваного правочину ОСОБА_2 був обізнаний про наявність позовних вимог та заяви про забезпечення позову, а також настання часу повернення боргу ОСОБА_3 , а тому міг передбачати негативні для себе наслідки задоволення позовних вимог.

Таким чином зазначений правочин був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно, належне ОСОБА_2 , тобто всупереч інтересам позивача, що вказує на наявність умислу обох сторін правочину приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно з власності ОСОБА_2 , під час існування майнового спору за його участю як боржника, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду;

- звернення позивача до суду з даним позовом відбулося без пропуску строку позовної давності.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам та заснований на законодавстві.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір займу 28.11.2011 року, строком на один рік, у сумі 40000 доларів США, отримання коштів підтверджується розпискою від 28.11.2011 року на суму 40 000 доларів США (т. 1 а. с. 12);

- доказів про повернення позики на час виникнення зобов`язання за договором позики від 28.11.2011 року - 28.11.2012 року позикодавцем ОСОБА_2 не надано;

- 28.11.2013 року ОСОБА_5 видав ОСОБА_6 розписку, в якій зазначив про збільшення зобов`язання за договором позики від 28.11.2013 року до 52 000 доларів США (т.1 а. с. 13).

- ухвалою від 01.02.2013 року Київським районним судом м. Одеса було відкрите провадження по справі № 520/609/13-ц за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків та моральної шкоди. Слухання справи було призначено на 11.03.2013 року (т. 1 а. с. 62);

- ОСОБА_4 21.02.2013 року звернулась з заявою про забезпечення позову, в якій просила суд накласти арешт на все майно, яке належало ОСОБА_2 (а. с. 57);

- ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.02.2013 року було відмовлено у задоволені заяви, у зв`язку з тим, що позивачка не зазначила на яке саме майно потрібно накласти арешт (а. с. 60);

- договір дарування був укладений між дарувальником, ОСОБА_2 , та обдарованою, ОСОБА_1 . Дата державної реєстрації 11.03.2013 року 14:12:17. Зареєстровано у реєстрі за №184 (т. 1 а. с. 7-11);

- Київським районним судом м. Одеса ухвалою від 22.04.2013 року було зобов`язано реєстраційну службу Головного управління юстиції в Одеської області надати до суду інформацію щодо наявності на праві приватної власності нерухомого майна в м. Одеса та м. Іллічівськ, що належить ОСОБА_2 . Зобов`язано УДАІ ГУМВС України в Одеської області надати до суду інформацію про наявність зареєстрованих транспортних засобів, що належать ОСОБА_2 (т.1 а. с. 73);

- рішенням №2268850 від 15 травня 2013 року надана відповідь державного реєстратора, відповідно до якого, у реєстрі прав власності за ОСОБА_2 зареєстрована квартира АДРЕСА_2 . Реєстраційний номер майна 31678717. Дата прийняття рішення 05.10.2010 року, підстава виникнення права власності - договір купівлі продажу, ВМС № 881526, ВМС № 881527 р. №3029 16.04.2009 ОСОБА_7 приватний нотаріус Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області. Відмітка про реєстрацію у державному реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності 310021, дата реєстрації 11.03.2013 13:34:48 (т. 1 а. с. 74-76);

- ухвалою Київського районного суду м. Одеса від 13.06.2013 року, справа №520/609/13-ц, провадження №2/520/2195/13, накладено арешт на все майно ОСОБА_2 ;

- відповідно до наданої довідки з реєстру прав власності від 15.05.2013 року 12:07:56 індексний номер інформаційної довідки 3430230 іншого майна, окрім квартири АДРЕСА_2 , на ім`я ОСОБА_2 не зареєстровано (т. 1 а. с. 74-76);

- рішенням від 12.03.2019 року по справі №501/2887/16-ц позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів на підставі договору займу від 28.11.2011 року задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 52000 доларів США. Дане рішення суду не набрало чинності (т.1 а. с. 106-108);

- відповідно до довідки від 07.08.2018 року про склад зареєстрованих (сім`ї) у житловому приміщенні/будинку осіб, яка видана ОСОБА_2 , у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані:

1. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

2. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

3. ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

4. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

5. ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

6. ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (т. 1 а. с. 34).

Крім того, згідно з повідомленням приватного виконавця Щербакова Ю.С. від 29.03.2022 року в провадженні перебуває виконавче провадження 65713005 з примусового виконання виконавчого листа № 501/2887/16-ц, виданого 12.08.2020 року про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , боргу у розмірі 52 000 доларів США. Передано на реалізацію:

- земельну ділянку, площею 1,9999 га, кадастровий номер :01:001:0152 за адресою: Одеська область, Лиманський район, Сичавська сільська рада;

- земельну ділянку, площею 0,4999 га, кадастровий номер :01:001:0158 за адресою: Одеська область, Лиманський район, Сичавська сільська рада;

- земельну ділянку площею 1,0001 га, кадастровий номер :01:001:0157 за адресою: Одеська область, Лиманський район, Сичавська сільська рада.

В результаті електронних торгів вищевказане майно не було реалізовано, що підтверджується відповідними протоколами. В порядку ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем запропоновано стягувачу залишити за собою нереалізоване майно у вигляді зазначених земельних ділянок і у разі наявності такого бажання, повідомити про це приватного виконавця протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення (т. 2 а. с. 68).

Відповідно до ч. ч. 7, 8 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. За відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові.

Згідно з відомостями з державного реєстру виконавчих проваджень, виконавче провадження 65713005 з примусового виконання виконавчого листа № 501/2887/16-ц, виданого 12.08.2020 року про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , боргу у розмірі 52 000 доларів США, відкрито 09.06.2021 року і на час вирішення по суті апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , є завершеним.

В судовому засіданні 12.10.2021 року відповідач ОСОБА_2 не заперечував, що на час укладення договору дарування належної йому квартири своїй дружині ОСОБА_1 , він дійсно був обізнаний про настання часу виконання зобов`язання з повернення боргу ОСОБА_3 за договором позики та намагався уникнути таким чином накладення стягнення на квартиру.

Колегія суддів виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу частин першої - третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). За частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь у результаті проведення реституції (права, майно).

Виходячи з наведених норм при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення.

Відповідно до частин першої, другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Ознака вчинення правочину лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог.

У зв`язку з цим суд, з`ясувавши в розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 606/1636/18 (провадження № 61-13833св19) зроблено висновок, що:

«позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним»;

«однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника»;

«однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/ відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».

Встановивши, що відповідач ОСОБА_2 відчужив належну йому спірну квартиру за безвідплатним договором (договором дарування) своїй дружині ОСОБА_1 , будучи при цьому обізнаним про настання часу виконання зобов`язання за договором позики щодо повернення боргу ОСОБА_3 , який останньому не був повернений, суд першої інстанції обґрунтовано розцінив таку поведінку як недобросовісну та зловживання правами, направлену на ухилення від звернення стягнення на спірне майно, що шкодить інтересам кредитора ( ОСОБА_3 ), і на цій підставі правильно визнав оспорюваний договір дарування недійсним.

Колегія суддів погоджується з тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фіктивності оспорюваного договору дарування. Як свідчить аналіз оскарженого рішення суду, при задоволенні позову суд першої інстанції виходив не із фіктивності оспорюваного договору дарування, а із того факту, що відповідач ОСОБА_2 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення від виконання зобов`язання та звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. На той факт, що вчиненням оспорюваного договору дарування ОСОБА_2 намагався уникнути відповідальності за договором позики, посилався і позивач ОСОБА_3 у позовній заяві ( т.1 а. с. 1-4).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що у відповідача ОСОБА_2 (боржника) є інше належне йому на праві власності майно, на яке може бути накладено стягнення (три земельні ділянки) і тому немає підстав для визнання договору дарування боржником квартири недійсним, як фраудаторного, не можуть бути взятими до уваги, оскільки боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення в нього зобов`язання з повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора (постанова Верховного Суду від 20 травня 2020 року по справі № 922/1903/18), а тому будь-який правочин вчинений боржником у період настання в нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором внаслідок якого зменшується платоспроможність боржника набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , про те, що укладаючи договір дарування, ОСОБА_2 виходив з інших мотивів і не мав умислу на укладення фіктивного правочину, не можуть бути взятими до уваги, оскільки суд виходив з недобросовісності дій боржника, який укладаючи договір дарування належної йому квартири з дружиною після настання строку виконання зобов`язання за договором позики щодо повернення боргу ОСОБА_3 , намагався таким чином уникнути звернення стягнення на спірну квартиру, що в суді апеляційної інстанції не заперечував і сам ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що оскаржуваний договір дарування укладений боржником не з родичем, а дружиною, яка на час розгляду справи в суді вже припинила подружні відносини з боржником і розірвала з ним шлюб, не можуть бути взятими до уваги, оскільки визначальним в даному випадку є укладення ОСОБА_2 договору дарування квартири з дружиною, з якою проживав однією сім`єю, після настання строку виконання зобов`язання за договором позики щодо повернення боргу позивачу з метою зменшення платоспроможності відповідача та уникнення відповідачем від належного виконання зобов`язання або фактичного утруднення такого виконання.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд пов`язав фіктичність правочину зі справою, яка не має жодного відношення до цієї справи, є неспроможними, оскільки визнаючи договір дарування недійсним, суд виходив не з фіктивності цього договору дарування, а із того факту, що відповідач ОСОБА_2 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення від виконання зобов`язання та від звернення стягнення кредитором на його майно, як боржника.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність закону, який давав би право на визнання оскаржуваного договору дарування недійсним, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки суд вірно застосував норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, на які послався районний суд, і крім того, з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 10.08.2022 року у справі № 489/5310/19.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що позивач мав дізнатися про існування договору дарування у 2013 році і тоді вже довідатися про порушення свого права, є неспроможними, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Встановивши, що

- після настання строку виконання зобов`язання за договором позики від 28.11.2011 року - 28.11.2012 року і не повернення позики, боржник видав позикодавцю ОСОБА_3 ще одну розписку від 28.11.2013 року про отримання від позичальника за договором від 28.11.2011 року 52 000 доларів США;

- після неналежного реагування на вимоги позивача про повернення позики, позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення боргу 12.12.2016 року, і вже в межах розгляду цієї цивільної справи дізнався про те, що боржник ОСОБА_2 подарував належну останньому квартиру своїй дружині ОСОБА_1 ,

суд першої інстанції, виходячи з дати звернення ОСОБА_3 до суду з даним позовом про визнання договору дарування недійсним - 11.07.2018 року, дійшов до обґрунтованого висновку, що звернення до суду відбулося без пропуску строку для звернення до суду для захисту своїх прав.

Таким чином, доводи апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_1 висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи наведене, апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 31.08.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова