Справа № 352/1276/22
Провадження № 22-ц/4808/1115/22
Головуючий у 1 інстанції ОЛІЙНИК М. Ю.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тисменицького районного суду від 15 серпня 2022 року, у складі судді Олійника М.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення з ним місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Тисменицького районного суду від 15 серпня 2022 року відмовлено у відкритті провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

ОСОБА_1 на вказану ухвалу суду подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначає, що його спільний з відповідачкою син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає з позивачем та перебуває на його утриманні, на даний час немає рішення суду яким визначено, що син проживає разом з батьком, що унеможливлює виїзд за межі України на строк, що не перевищує одного місяця згідно ч. 5 ст. 157 Сімейного кодексу України.

Апелянт вважає, що юрисдикція судів поширюється на правовідносини, які виникають в Україні і після досягнення дітьми чотирнадцятирічного віку. В чинному законодавстві України не має правової норми, яка забороняє звертатися в суд одному з батьків щодо визначення рішенням суду місця проживання дитини після досягнення нею чотирнадцятирічного віку.

Просить ухвалу суду скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

ОСОБА_1 подав клопотання про розгляд апеляційної скарги за його відсутності.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечила вимоги апеляційної скарги та вважає, що суд обґрунтовано відмовив у відкритті провадження в справі за позовом ОСОБА_1 .

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_2 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що законом не передбачено вирішення спору судом між батьками про місце проживання дитини, яка досягла 14 років, тобто відсутнє право, що підлягає судовому захисту,що виключає можливість вирішення його у порядку цивільного судочинства.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема, главою 4 підрозділу 1 розділу 2 Цивільного Кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, є малолітньою особою (ст.31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст.32 ЦК України).

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (ч.4 ст.29 ЦК України).

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (ч.3 ст.29 ЦК України).

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2 ст.29 ЦК України).

Частина друга статті 47 ЦПК України надає можливість неповнолітнім особам віком від 14 до 18 років особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом.

Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного Кодексу України.

Частиною першою статті 18 СК України визначено, що кожен учасник сімейних відносин, який досяг 14 років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу, а частиною четвертою статті 152 СК України визначено право дитини на звернення за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла 14 років.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини.

При цьому, згідно частини третьої статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п.18 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Таким чином, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України.

Наведене відповідає позиції Верховного Суду, висловленій в постановах від 12 листопада 2018 року по справі №344/16920/16-ц та від 25 січня 2018 року по справі № 537/5119/15-ц.

Згідно копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , досяг чотирнадцяти років, а, відтак, з цього часу втратив статус малолітньої дитини.

Таким чином суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що в судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою, та відмовив у відкритті провадження у справі.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про відсутність рішення суду, яким визначено місце проживання сина разом з батьком, що унеможливлює виїзд за межі України на строк, що не перевищує одного місяця згідно ч. 5 ст. 157 Сімейного кодексу України, то такі не заслуговують на увагу, оскільки за наявності спору про тимчасовий виїзд за межі Українитакий вирішується у встановленому законом порядку.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права і підстав для її скасування з доводів викладених в апеляційній скарзі немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Тисменицького районного суду від 15 серпня 2022 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її постановлення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 жовтня 2022 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин