КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2022 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 369/5572/19

номер провадження №22-ц/824/5895/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2021 року /суддя Ковальчук Л.М./

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 , та нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_2 шляхом визнання за ним 1/2 частини на вказане майно.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2021 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 40,4 кв. м., житловою площею 15,9 кв.м. Залишено квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 40,4 кв. м., житловою площею 15,9 кв. м. у спільній частковій власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , загальною площею 2,2 кв. м. Залишено нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , загальною площею 2,2 кв. м. у спільній частковій власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 /а.с. 193-198/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати, позов залишити без задоволення.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема суд першої інстанції не встановив та не надав належної правової оцінки доказам наданим відповідачем, щодо джерела походження коштів.

Відповідачем було надано докази того, що позивач не мав реальної можливості та фінансового забезпечення для купівлі спірної квартири та нежитлового приміщення, а кошти на купівлю квартири було надано матір`ю відповідача, що було підтверджено під час допиту

свідків. Таким чином, судом першої інстанції не враховано положення ст. 57 СК України якою визначено, що майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто є особистою приватною власністю дружини, чоловіка; постанову № 161/3025/17-ц від 10.04.2019 р. Верховного Суду про те, що визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Судом першої інстанції не було встановлено розміру фактичного внеску кожної зі сторін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 12.08.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (прізвище після шлюбу - ОСОБА_3 ) зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 12.08.2011 року.

04.08.2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири, згідно якого ОСОБА_7 передав, а ОСОБА_3 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м.

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.05.2015 року та згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 37949285 від 22.05.2015 року вбачається, що за ОСОБА_3 зареєстровано на праві приватної власності нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 2,2 кв.м.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ст. 60 СК України про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що спірна квартира, нежитлове приміщення є спільною сумісною власністю подружжя, це майно набуте сторонами за час шлюбу, а тому підлягає поділу між сторонами.

Доводи апеляційної скарги, щодо того, що частка в майні повинна визначатись відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, а в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти матері апелянта а отже не було встановлено розміру фактичного внеску кожної зі сторін, апеляційним судом відхиляється.

Так, Верховний Суд у постанові по справі № 546/912/16-ц від 24 січня 2020 р. зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

В обґрунтування позиції апелянта покладено довід про те, що гроші, витрачені на майно були надані матір`ю апелянта ОСОБА_8 , що підтверджується показами свідків, однак належних та допустимих доказів ані передачі коштів, ані їх наявності у ОСОБА_8 на момент придбання майна, ані того, що кошти були передані особисто доньці, не на сім`ю, апелянтом не надано.

Крім того, матеріали справи не містять договору дарування коштів, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , як того вимагає стаття 719 ЦК України.

Таким чином, твердження ОСОБА_3 про придбання нею квартири та нежилого приміщення за особисті кошти, отримані в дар, ґрунтуються виключно на припущеннях, що не може вважатися спростуванням презумпції спільності майна подружжя і не може підтверджуватись показами свідків..

Відомості про дохід /а.с. 112/ не є достатніми доказами обставин на спростування презумпції спільності майна подружжя, оскільки воно було придбане у шлюбі.

Доводи щодо недостатності доходу ОСОБА_4 також не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності навіть якщо один з подружжя не мав самостійного заробітку (доходу).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: