Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
428/7533/21: Цивільні справи (з 01.01.2019); Справи позовного провадження; Справи у спорах, що виникають із відносин спадкування, з них.
Надіслано судом: 30.11.2022. Зареєстровано: 30.11.2022. Забезпечено надання загального доступу: 02.12.2022.
Дата набрання законної сили: 29.11.2022
Номер судового провадження: 22-ц/803/7420/22
ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7420/22 Справа № 428/7533/21 Суддя у 1-й інстанції - Баронін Д.Б. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 428/7533/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Тимофєєва В.О.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , Сєвєродонецька міська військово-цивільна адміністрація Сєвєродонецького району Луганської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 листопада 2021 року, яке ухвалено суддею Бароніним Д.Б. у м. Сєвєродонецьку Луганської області, відомостей щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять,

УСТАНОВИВ:

В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Сєвєродонецьку Луганської області помер брат позивача - ОСОБА_3 . Для оформлення спадщини позивач звернувся до приватного нотаріуса Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малахова С.О., але отримав відмову у зв`язку з тим, що ним був пропущений строк для прийняття спадщини.

Позивач зауважує на томув, що він вчасно не подав заяву про прийняття спадщини після померлого брата, оскільки не мав змоги виїхали з м. Донецьк, де фактично проживає. З 12 березня 2020 року в Україні було запроваджено карантинні заходи через поширення Covid-19, що обмежило можливість позивача потрапити на підконтрольну українській владі територію. Карантин був запроваджений і на непідконтрольній території.

Позивач, посилаючись на наведені вище обставини, просив суд визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , тривалістю три місяці з дня набрання рішенням законної сили.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 листопада 2021 року позов задоволено.

Визначено ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалістю в три місяці з дня набрання цим рішенням законної сили.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що причина пропуску позивачем строку для прийняття спадщини є поважною, оскільки станом на день смерті спадкодавця у позивача була необмежена можливість як виїхати з території ООС (м.Донецьк), так заїхати на таку територію без жодних перепон.

Крім того апелянт зауважує, що позивач по справі неодноразово перетинав кордон між Україною та Російською Федерацією з боку тимчасово окупованої території України, які знаходиться під контролем представників «Донецької народної республіки» в серпні 2014 року, лютому 2015 року, серпні 2015 року та серпні 2016 року.

Таким чином відповідач вважає, що у позивача не було перешкоди для подання заяви про прийняття спадщини у 6-місячний строк і причини пропуску не є поважними та не пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, при цьому будь-який акт (рішення, документ) виданий урядом Донецької Народної Республіки, в даному випадку розпорядження від 20 березня 2020 року № 65 «Про деякі питання перетину державного кордону Донецької Народної Республіки», якому судом першої інстанції було надано оцінку, є недійсним та не створює правових наслідків.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Сторони по справі, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися та про причини своєї неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 22 серпня 1970 року Кіровським районним бюро РАЦС м. Донецька, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Донецьку. Батьком записаний ОСОБА_4 , матір`ю - ОСОБА_5 .

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого повторно 28 лютого 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 у м. Донецьку. Батьком записаний ОСОБА_4 , матір`ю - ОСОБА_6 .

Згідно копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , місце проживання позивача з 18 лютого 1992 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 10 жовтня 2020 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Лутугинському району та місту Сєвєродонецьку Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), вбачається, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Сєвєродонецьку Луганської області у віці 50 років.

Відповідно до копії спадкової справи, заведеної 17 грудня 2020 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малаховим С.О. щодо майна померлого ОСОБА_3 убачається, що 17 грудня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.

02 серпня 2021 року до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернувся позивач ОСОБА_1 .

Постановою приватного нотаріуса Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малахова С.О. № 328/02-31 від 02 серпня 2021 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки спадкоємцем пропущений строк для прийняття спадщини, встановлений чинним законодавством України.

Звертаючись до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини позивач ОСОБА_1 посилався на те, що він не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у зв`язку з тим, що він не мав змоги виїхали з м. Донецьк, де фактично проживає, а з 12 березня 2020 року в Україні було запроваджено карантинні заходи через поширення Covid-19, що обмежило можливість позивача потрапити на підконтрольну українській владі територію. Карантин був запроваджений і на непідконтрольній території.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною першою статті 1269 ЦК України преедбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у Постанові від 23 серпня 2017 року, справа № 6-1320цс17, а також у Постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, провадження № 61-38298 св 18, Постанові від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, провадження № 61-6700св19, Постанові від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, провадження № 61-10136св19, Постанові від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, провадження № 61-21447св19.

При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Згідно принципу диспозитивності цивільного процесу, визначеного у ст. 13 ЦПК України, сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов`язками щодо предмета спору, а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти застосуванню таких прав та виконанню обов`язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин не свідчить про наявність у такого спадкоємця порушеного, невизнаного або оспорюваного права, яке підлягає захисту в судовому порядку.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у Постанові від 06 червня 2018 року у справі № 592/9058/17-ц.

У Постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 зроблено правовий висновок про те, що право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року, справа № 6-85цс12.

На підставі наведеного вище колегія суддів вважає, що посилання позивача ОСОБА_1 , як на підставу для задоволення позову на те, він не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у зв`язку з тим, що він не мав змоги виїхали з м. Донецьк, де фактично проживає, а з 12 березня 2020 року в Україні було запроваджено карантинні заходи через поширення Covid-19, що обмежило можливість позивача потрапити на підконтрольну українській владі територію. Карантин був запроваджений і на непідконтрольній території, є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки наведені позивачем обставини не містять об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини та не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку, в той час як за сталою практикою Верховного Суду поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у позивача існували поважні причини (реальні та непереборні труднощі) пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що є підставою для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у Постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, Постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16, та правових позиціях Верховного Суду викладених у Постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 385/483/17, провадження № 61-16102св18) Постанові від 24 листопада 2020 року у справі № 766/23686/18, провадження № 61-15622св20.

На підставі наведеного вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки позивач довів наявність перешкод, які впливали на своєчасність подання заяви до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що причина пропуску позивачем строку для прийняття спадщини є поважною, оскільки станом на день смерті спадкодавця у позивача була необмежена можливість як виїхати з території ООС (м.Донецьк), так заїхати на таку територію без жодних перепон, з огляду на наступне.

У статті 12 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» вказано, що в`їзд осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзд осіб, переміщення товарів з таких територій здійснюються через контрольні пункти в`їзду-виїзду.

Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів із таких територій визначаються Кабінетом Міністрів України.

Зі змісту пункту 3 Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2019 року № 815, вбачається, що в`їзд/виїзд осіб, у тому числі транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, а також переміщення товарів на тимчасово окуповані території та з таких територій здійснюється виключно через визначені контрольні пункти відповідно до вимог цього Порядку.

Поза визначеними контрольними пунктами в`їзду-виїзду переміщення через лінію розмежування осіб, транспортних засобів та товарів заборонено. Об`їзні шляхи навколо дорожніх коридорів (автомобільних та на залізничному транспорті) за рішенням Командувача об`єднаних сил ліквідуються (перекриваються).

Пункт 22-2 вищевказаного Порядку визначає, що у разі тимчасового припинення роботи режимної зони контрольних пунктів в`їзду-виїзду пропуск осіб, транспортних засобів здійснюється невідкладно за наявності таких підстав гуманітарного характеру, зокрема: у разі повернення особи до місця свого проживання. Пропуск осіб здійснюється один раз протягом періоду дії рішення про тимчасове припинення роботи режимної зони контрольного пункту в`їзду-виїзду; наявність інших випадків, коли є підстава вважати, що ситуація потребує невідкладного перетину особою лінії розмежування у будь-якому напрямку з гуманітарних міркувань або з метою запобігання виникненню загрози життю та здоров`ю особи та/або порушенню її прав (зокрема у разі політичного переслідування особи на тимчасово окупованих територіях).

Пункт 4 вищевказаного Порядку вказує, що кількість контрольних пунктів в`їзду-виїзду, місцезнаходження і межі їх режимних та сервісних зон (у тому числі об`єктів сервісного обслуговування), дорожні коридори визначаються та затверджуються відповідно до пункту 9 Положення про облаштування контрольних пунктів в`їзду на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях, тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим і м. Севастополя та виїзду з них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2020 р. № 1368. Відповідна інформація розміщується на офіційних веб-сайтах Міноборони, Адміністрації Держприкордонслужби, ДФС.

Згідно пункту 9 Положення про облаштування контрольних пунктів в`їзду на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях, тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим і м. Севастополя та виїзду з них, кількість контрольних пунктів в`їзду-виїзду, місцезнаходження та межі їх режимних і сервісних зон (у тому числі об`єктів сервісного обслуговування), дорожні коридори у Донецькій і Луганській областях визначаються рішенням Командувача об`єднаних сил за пропозиціями Донецької і Луганської обласних військово-цивільних адміністрацій або військових адміністрацій (у разі їх утворення), погодженими з Мінреінтеграції.

Згідно із пунктом 1 Режиму функціонування контрольних пунктів в`їзду/виїзду через лінію розмежування в Донецькій та Луганській областях та порядку пропуску осіб, транспортних засобів та товарів (вантажів), затвердженого наказом Командувача об`єднаних сил від 31.10.2020 № 861, пропуск осіб, транспортних засобів та товарів (вантажів) в контрольних пунктах в`їзду/виїзду (далі - КПВВ) в Донецькій та Луганській областях через лінію розмежування здійснюється: в КПВВ "Мар`їнка" - дорожній коридор "Донецьк - Курахове"; в КПВВ "Новотроїцьке" - дорожній коридор "Донецьк - Маріуполь"; в КПВВ "Станиця Луганська" - дорожній коридор "Станиця Луганська - Щастя - Новоайдар"; в КПВВ "Щастя" - дорожній коридор «Луганськ - Весела Гора -Шастя -Новоайдар».

Матеріалами справи встановлено, що постійне місце проживання позивача з 1992 року знаходиться на непідконтрольній українській владі території Донецької області. В період з 10 лютого 2017 року до 16 липня 2021 року позивач не виїжджав на підконтрольну українській владі територію України.

Загальновідомими обставинами є те, що на час відкриття спадщини та на теперішній час на частині території Донецької області, в тому числі у м. Донецьк, не працювали та не працюють ніякі державні органи, з цими територіями відсутній поштовий зв`язок та безперешкодне транспортне або навіть пішохідне сполучення. Вказані території є тимчасово непідконтрольними українській владі та знаходяться під контролем так званої «Донецької народної республіки», керівники якої фактично встановлюють для мешканців непідконтрольних територій обов`язкові правила поведінки. При цьому, перетин лінії розмежування між вищевказаною територією та підконтрольною територією Донецької або Луганської області у визначених пунктах пропуску є вкрай ускладненим з урахуванням дії обмежень, введених у зв`язку з поширенням Covid-19.

Крім того, знаходячись на тимчасово окупованій території Донецької області позивач був позбавлений можливості подати заяву про прийняття спадщини поштою, або з`явитися до консульської установи чи до дипломатичного представництва України, оскільки такі установи на тимчасово окупованій території Донецької області відсутні.

Наведені вище обставини підтверджують той факт, що у позивача існували поважні причини (реальні та непереборні труднощі) пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що є підставою для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Вказані висновки колегії суддів повністю узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 243/8517/20, та постанові Верховного Суду від 17 листопада 2022 року у справі № 703/1836/20.

Посилання апелянта на те, що позивач по справі неодноразово перетинав кордон між Україною та Російською Федерацією з боку тимчасово окупованої території України, які знаходиться під контролем представників «Донецької народної республіки» в серпні 2014 року, лютому 2015 року, серпні 2015 року та серпні 2016 року колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки зазначені періоди перетину позивачем кордону є значно віддаленими від дати смерті брата позивача. Натомість матеріалами справи встановлено, що в період період з 10 лютого 2017 року до 16 липня 2021 року позивач не виїжджав на підконтрольну українській владі територію України.

Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що будь-який акт (рішення, документ) виданий урядом Донецької Народної Республіки, в даному випадку розпорядження від 20 березня 2020 року № 65 «Про деякі питання перетину державного кордону Донецької Народної Республіки», якому судом першої інстанції було надано оцінку, є недійсним та не створює правових наслідків, оскільки наявність таких розпоряджень підтверджує посилання позивача про те, що перетин лінії розмежування між непідконтрольною Україні територією та підконтрольною територією Донецької або Луганської області є вкрай ускладненим та такі розпорядження можуть бути прийняті судом як належний доказ по справі.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив ухвалу, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційних скаргах.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2022 року.

Головуючий:

Судді:

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...