Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
Надіслано судом: 30.11.2022. Зареєстровано: 30.11.2022. Забезпечено надання загального доступу: 02.12.2022.
Дата набрання законної сили: 30.11.2022
Номер судового провадження: 22-ц/818/3707/22
ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» листопада 2022 року

м. Валки

справа № 638/11293/20

провадження № 22ц/818/3687/22

№ 22ц/818/3707/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник позивача - Романченко О. М. ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування», представниця відповідача - Мамедова І. Р.,

третя особа - ОСОБА_3

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2022 року в складі судді Семіряд І.В. та додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2022 року в складі судді Семіряд І.В.

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування», про відшкодування шкоди та збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою. У подальшому ОСОБА_1 подав заяву про зміну підстав позову та заміну відповідача і звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування», третя особа: ОСОБА_3 , про відшкодування шкоди та збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою, вимоги за яким надалі збільшив.

Позовна заява мотивована тим, що 28 вересня 2019 року близько 16-00 години у м. Харкові на перехресті вулиць Клочківської та Олексіївської сталась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів «HYUNDAI SANTA FE», державний номер НОМЕР_1 , під його керуванням та «VOLKSWAGEN POLO», державний номер НОМЕР_2 , яким керувала ОСОБА_3 .

Вказав, що співробітниками поліції складено протокол про адміністративне правопорушення щодо нього за статтею 124 КУпАП та направлено адміністративний матеріал для розгляду в суді. Однак, постановою Дзержинського районного суду м. Харкова у справі № 638/20231/19, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного суду, провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо нього закрито.

Зазначив, що за змістом висновку експертного дослідження № 7/11ЕД-20 від 08 липня 2020 року саме в діях водія автомобіля «VOLKSWAGEN POLO», державний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_3 вбачається невідповідність вимогам пунктів 8.7.3. (е) та 8.10 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору перебували у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, у вищевказаній дорожньо-транспортній пригоді винною є саме ОСОБА_3 .

Вказав, що з висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 24425 від 17 грудня 2019 року вбачається, що вартість відновлювального ремонту його автомобіля становить 82 486,13 гривень.

Зазначив, що загальний розмір завданих йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди збитків становить 85 799,09 грн, з яких 82 486,13 грн - прямі збитки, тобто вартість відновлювального ремонту, та 2637,60 грн і 675,36 грн - витрати на проведення експертиз.

Вказав, що ОСОБА_3 добровільно відшкодувати збитки відмовляється, вважаючи винним у дорожньо-транспортній пригоді саме його.

Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 застрахована, 22 липня 2020 року він звернувся до Харківської дирекції Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» із заявою, в якій просив здійснити відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 28 вересня 2019 року. Однак, листом від 21 серпня 2020 року у відповідь на адвокатський запит його представника страхова компанія повідомила, що за наслідками розгляду його заяви про страхове відшкодування прийнято рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування.

Зазначив, що у зв`язку з неправомірною відмовою у виплаті страхового відшкодування та порушенням строків виконання зобов`язань відповідач повинен також сплатити йому пеню за період з 23 жовтня 2020 року по 23 квітня 2021 року в розмірі 4951,43 грн, три проценти річних від простроченої суми за період з 23 жовтня 2020 року по 11 листопада 2021 року у розмірі 2603,40 грн та інфляційні втрати за період з 23 жовтня 2020 року по 11 листопада 2021 року.

Просив стягнути з відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» на його користь 102 097,45 грн, з яких 82 486,13 грн прямі збитки, 2637,60 грн та 675,36 грн витрати, які він був змушений зробити для відновлення свого порушеного права, 4951,43 грн - пеня, 2603,40 грн - 3% річних від простроченої суми та 8743,53 грн - сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також витрати зі сплати судового збору.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на його користь збитки у розмірі 82 486,13 грн, пеню 4951,43 грн, три відсотки річних 2603,40 грн, інфляційні втрати 8743,53 грн, витрати, пов`язані з залученням експертів - 2109,60 грн та 2637,60 грн, витрати зі сплати судового збору у розмірі 857,99 грн та 163,00 грн, а всього 104 552,68 грн; в іншій частині у задоволенні позову - відмовлено.

У вересні 2022 року представник позивача подав до суду заяву про ухвалення додаткового судового рішення, в якій просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн.

Заява мотивована тим, що 04 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Олексія Романченка» укладено договір № 01/02-2020, до якого 10 серпня 2020 року укладено додаткову угоду. Сторони погодили, що гонорар адвокатського бюро за ведення справи у суді першої інстанції становить 25 000,00 грн. Сума гонорару є фіксованою та не залежить від витрат часу, обсягу підготовлених та поданих документів чи ухвалення рішення на користь клієнта. 12 вересня 2022 року між сторонами підписано акт виконаних робіт № 1, яким вони погодили надання послуг, а саме: підготовлено позовну заяву про відшкодування шкоди та збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою протягом 3 годин, заяву про допит свідків протягом 0,5 годин, заяву про зміну підстав позову та заміну відповідача протягом 2 годин, клопотання про призначення автотехнічної експертизи протягом 1,5 годин, заяву про збільшення позовних вимог протягом 1 години, клопотання про призначення додаткової автотехнічної експертизи протягом 1 години, взято участь у судових засіданнях 12 листопада та 15 грудня 2021 року протягом 2 годин. Станом на час подання заяви цей гонорар ще не сплачено, але він підлягає сплаті. Просив стягнути вказані витрати в розмірі 25 000,00 грн з відповідача на користь позивача.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2022 року заяву представника позивача - задоволено; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» подав апеляційні скарги, у яких просив рішення та додаткове рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та у задоволенні його заяви про відшкодування витрат на правову допомогу, а також вирішити питання щодо судових витрат, пов`язаних з переглядом справи в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на рішення суду мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. Зокрема, не врахував того, що для пошкодженого транспортного засобу 2011 року випуску підлягає застосуванню коефіцієнт фізичного зносу, який визначено експертом в розмірі 47 311,98 грн. Не стягується зі страхової компанії податок на додану вартість і франшиза, яка за полісом № 151939061 становить 1000,00 грн. Також, зі страхової компанії не підлягають стягненню штрафні санкції, оскільки на момент прийняття рішення про відмову у страховій виплаті вина ОСОБА_3 не була встановлена, а вина ОСОБА_1 не була спростована. Відповідні автотехнічні експертизи проведені лише у ході розгляду справи судом, отже прострочення виконання зобов`язання не відбулось. Цей строк почнеться лише з набранням сили рішенням суду про стягнення з нього страхового відшкодування. Суд не врахував, що матеріали справи містять докази на підтвердження вини і позивача у дорожньо-транспортній пригоді, оскільки провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо нього закрито у зв`язку зі спливом строків притягнення до відповідальності, тобто з нереабілітуючих підстав. Постановою суду у справі про адміністративне правопорушення підтверджено обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, складеному стосовно позивача. Суд першої інстанції проігнорував його заяви про ознайомлення з висновком експерта та вступ у справу представника, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості надати свої заперечення щодо нього.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду мотивована тим, що суд першої інстанції не надав оцінки його клопотанню про зменшення витрат на правову допомогу, не викликав його у судове засідання. Заявлений розмір витрат на правову допомогу 25 000,00 грн є не співмірним з обсягом наданих послуг та складністю справи. З копії договору про надання правової допомоги не вбачається, що надані послуги пов`язані саме з цією справою. Договір та додаткова угода укладені у той час, коли він ще не був відповідачем у справі, та з нього не можуть бути стягнуті витрати за період до лютого 2021 року. Адвокат Романченко О.М. має значний стаж роботи, а справа не є складною, отже підготовка документів у справі не вимагала стільки зусиль та часу, як про це зазначає позивач. Крім того, у справі було лише два судових засідання. Також, позивачем не наведено поважних причин неможливості надати докази розміру витрат на правничу допомогу до закінчення судових дебатів. Розмір судових витрат є завищеним та підлягає зменшенню до 99%.

22 листопада 2022 року до суду апеляційної інстанції від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач та його представник вважали рішення законним, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому посилалися на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006.15-ц, в якій вказано, що натомість покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальницю, яка уклала відповідний договір страхування і сплатила страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на рішення суду та додаткове рішення суду необхідно задовольнити частково, рішення суду та додаткове рішення - змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що винною у дорожньо-транспортній пригоді є саме ОСОБА_3 , що підтверджується висновками експертизи, тому відповідач як її страховик має виплатити позивачу повну вартість відновлювального ремонту автомобіля, пеню, інфляційні втрати і 3% річних у зв`язку з порушенням строків виплати.

Ухвалюючи додаткове рішення суд виходив з наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000 грн, передбаченому договором з адвокатом.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 вересня 2019 року близько 16-00 год автомобіль «HYUNDAI SANTA FE», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 повертав ліворуч на регульованому перехресті вулиць Клочківська та Олексіївська на вулицю Олексіївську. Назустріч йому з боку вулиці 23-го Серпня по правій смузі руху автодороги по вулиці Клочківській рухався автомобіль «VOLKSWAGEN POLO», державний номер НОМЕР_2 , яким керувала ОСОБА_3 . Відбулося зіткнення, від якого автомобілі отримали механічні пошкодження, та було завдано матеріальної шкоди.

З пояснень ОСОБА_1 вбачається, що він рухався на зелений сигнал світлофору та не міг бачити зустрічний автомобіль під керуванням ОСОБА_3 , що рухався по вулиці Клочківській, оскільки в двох інших смугах стояли транспортні засоби в очікуванні зеленого сигналу світлофору для руху в їхньому напрямку (а. с. 12-13 том 1).

З пояснень свідка ОСОБА_4 також вбачається, що ОСОБА_1 рухався на зелений сигнал світлофору (а. с. 14 том 1). Натомість, свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зазначили, що водій автомобіля «VOLKSWAGEN POLO» ОСОБА_3 рухалась на зелений сигнал світлофору (а. с. 21, 22 том 1).

Співробітниками поліції складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за статтею 124 КУпАП та направлено адміністративний матеріал до суду для його розгляду (а. с. 61 том 1).

Постановою Дзержинського районного суду міста Харкова від 02 січня 2020 року по справі № 638/20231/19, яку залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 25 червня 2020 року, провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за статтею 124 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності (а. с. 54-55, 56-59 том 1).

20 липня 2020 року представник ОСОБА_1 звертався до начальника Управління патрульної поліції в Харківській області із заявою щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_3 за фактом дорожньо-транспортної пригоди, однак отримав відмову через те, що всі матеріали вказаної пригоди направлені до суду (а. с. 42, 43 том 1).

З наданого відповідачем висновку судового експерта Півня В.В. № 049-12(Е)/20 від 18 січня 2021 року вбачається, що виходячи з пояснень учасників пригоди та свідків в обставинах досліджуваної пригоди події могли розвиватися за двома суттєво різними сценаріями. При розвитку подій за версією водія ОСОБА_1 та свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_7 водій автомобіля «VOLKSWAGEN» ОСОБА_3 мала технічну можливість уникнути зіткнення транспортних засобів, та її дії з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з виникненням пригоди. При розвитку подій за версією водія ОСОБА_3 та свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 водій автомобіля «HYUNDAI» ОСОБА_1 мав технічну можливість уникнути зіткнення транспортних засобів, та його дії з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з виникненням пригоди (а.с. 104-128 том 1).

Ухвалою суду першої інстанції від 10 березня 2021 року призначено у справі судову автотехнічну експертизу. На виконання ухвали 14 вересня 2021 року на адресу суду з Харківського науково-дослідного експертного криміналістичного центру надійшов висновок експерта № СЕ-19/121-21/9969-ІТ від 03 вересня 2021 року. Експертом встановлено, що якщо виходити з пояснень ОСОБА_1 , то в дорожньо-транспортній обстановці, що склалася, водій автомобіля «VOLKSWAGEN» ОСОБА_3 повинна була діяти згідно з вимогами пунктів 8.7.3е, 8.10 Правил дорожнього руху, а водій автомобіля «HYUNDAI» ОСОБА_1 повинен був діяти відповідно до вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху. В діях водія автомобіля «VOLKSWAGEN» ОСОБА_3 вбачаються невідповідності вимогам пунктів 8.7.3е, 8.10 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходились у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, а в діях водія автомобіля «HYUNDAI» ОСОБА_1 не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходились б у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою. Зазначено, що провести дослідження по вихідним даним на підставі пояснень ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 не є можливим. Дослідження по вихідним даним на підставі пояснень ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не проводилось (а. с. 138-149 том 1).

У зв`язку із неповнотою проведених експертних досліджень ухвалою суду від 15 грудня 2021 року призначено додаткову судову автотехнічну експертизу, проведення якої доручено Харківському науково-дослідному експертно- криміналістичному центру МВС України.

17 серпня 2022 року з Харківського науково-дослідного експертного криміналістичного центру надійшов висновок експерта № СЕ-19/121-22/1508-ІТ від 18 липня 2022 року (а. с. 199-209 том 1).

З вказаного висновку вбачається, що за вихідними даними з пояснень ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_7 у даній дорожній обстановці водій автомобіля «VOLKSWAGEN» ОСОБА_3 повинна була діяти відповідно до вимог пунктів 8.7.3е, 8.10 Правил дорожнього руху, а водій автомобіля «HYUNDAI» ОСОБА_1 повинен був діяти відповідно до вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху. При цьому водій автомобіля «VOLKSWAGEN» ОСОБА_3 мала технічну можливість запобігти зіткненню виконанням вимог пунктів 8.7.3е, 8.10 Правил дорожнього руху, а водій автомобіля «HYUNDAI» ОСОБА_1 не мав технічної можливості запобігти зіткненню виконанням вимог Правил дорожнього руху. Висновком експерта встановлено, що у діях водія автомобіля «VOLKSWAGEN» ОСОБА_3 вбачаються невідповідності вимогам пунктів 8.7.3е, 8.10 Правил дорожнього руху, які перебували, з технічної точки зору, у причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди, а у діях водія автомобіля «HYUNDAI» ОСОБА_1 не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху, які перебували б, з технічної точки зору, у причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди. За вихідними даними з пояснень свідка ОСОБА_4 вирішити питання про те, як у даній дорожній ситуації повинні були діяти водій автомобіля «VOLKSWAGEN» ОСОБА_3 та водій автомобіля «HYUNDAI» ОСОБА_1 , чи мали водії технічну можливість попередити зіткнення, та про те, чи маються в діях водіїв невідповідності вимогам Правил дорожнього руху, які, з технічної точки зору, знаходяться у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, не виявилося можливим.

Аналогічні висновки містить наданий ОСОБА_1 висновок експертного дослідження № 7/11ЕД-20 від 08 липня 2020 року (а. с. 23-29 том 1).

З висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 24425 від 17 грудня 2019 року, складеного експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Засл. проф. М.С. Бокаріуса, вбачається, що величина матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «HYUNDAI SANTA FE», державний номер НОМЕР_1 , пошкодженого в результаті дорожньо-транспортної пригоди 28 вересня 2019 року, складає 47 311,98 грн. Вартість ремонту згідно ремонтної калькуляції - 82 486,13 грн, з яких вартість робіт - 6862,50 грн, фарбування - 10 391,57 грн, загальна сума запчастин - 65 232,06 грн. Вартість складання висновку експерта - 2637,60 грн (а. с. 30-40, 41 том 1).

Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 застрахована, 22 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Харківської дирекції Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» з заявою, в якій просив в порядку статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснити відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 28 вересня 2019 року (а. с. 44 том 1).

Приватне акціонерне товариство «Страхова Компанія «Арсенал страхування» листом від 21 серпня 2020 року повідомила ОСОБА_1 , що за наслідками розгляду його заяви про виплату страхового відшкодування від 22 липня 2020 року прийнято рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (а. с. 57, 77-78 том 1).

30 жовтня 2020 року Приватне акціонерне товариство «Страхова Компанія «ПЗУ Україна» виплатило страхове відшкодування у розмірі 95 000,00 грн власнику автомобіля «VOLKSWAGEN» ОСОБА_10 (а.с. 60 том 1).

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права. Тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

З огляду на викладене, встановлені у справі про адміністративне правопорушення обставини є обов`язковими для суду, що вирішує зазначений цивільній спір з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

При цьому закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності не впливає на вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, заподіяної потерпілому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В цьому випадку суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини особи, щодо якої складений протокол про адміністративне правопорушення.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 761/22987/14-ц (провадження № 61-25311св18).

У постанові Верховного Суду від 02 липня 2018 року у справі № 739/1069/17 (провадження № 61-6101св18) зроблено висновок про те, що «у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 КУпАП), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу правопорушення не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому, у такому разі така постанова суду є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України».

Обставини, що виключають провадження у справі про адміністративне правопорушення визначені статтею 247 КУпАП. Відповідно до пункту 7 цієї статті провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Дана норма є імперативною і по своїй суті є формою відмови держави від юридичного переслідування особи за вчинення адміністративного правопорушення.

Тому суд під час розгляду цивільної справи не обмежений доводами, визначеними під час проваджень у справах про адміністративні правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 вересня 2019 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «HYUNDAI SANTA FE», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та «VOLKSWAGEN POLO», державний номер НОМЕР_2 , яким керувала ОСОБА_3 .

Протокол про адміністративне правопорушення за статтею 124 КУпАП складено щодо ОСОБА_1 .

Проте, постановою Дзержинського районного суду м. Харкова у справі № 638/20231/19, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного суду, провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо нього закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до відповідальності.

Закриваючи провадження у справі про адміністративне правопорушення, суд не робив висновків щодо вини ОСОБА_1 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін постанову суду першої інстанції, лише послався на обставини, встановлені протоколом про адміністративне правопорушення. Інших доказів, зокрема, показань свідків, суд не досліджував. При розгляді справи про адміністративне правопорушення автотехнічна експертиза не проводилась.

Натомість, висновки судової автотехнічної експертизи від 03 вересня 2021 року та додаткової судової автотехнічної експертизи від 18 липня 2022 року свідчать про те, що саме у діях водія автомобіля «VOLKSWAGEN» ОСОБА_3 вбачаються невідповідності вимогам пунктів 8.7.3е, 8.10 Правил дорожнього руху, які перебували, з технічної точки зору, у причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди, а у діях водія автомобіля «HYUNDAI» ОСОБА_1 не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху, які перебували б, з технічної точки зору, у причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, проаналізувавши наявні у справі докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у вищевказаній дорожньо-транспортній пригоді винною є саме ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги страхової компанії щодо того, що матеріали справи містять докази на підтвердження вини позивача у дорожньо-транспортній пригоді, оскільки провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо нього закрито з нереабілітуючих підстав; що постановою суду у справі про адміністративне правопорушення підтверджено обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, складеному стосовно позивача, колегія суддів відхиляє, оскільки при розгляді справи про адміністративне правопорушення суди не встановлювали вину ОСОБА_1 у дорожньо-транспортній пригоді, не досліджували показання свідків, не проводили автотехнічної експертизи, а протокол про адміністративне правопорушення є лише засобом фіксації події, адже питання про притягнення до відповідальності вирішується судом.

Твердження страхової компанії про те, що суд першої інстанції проігнорував його заяви про ознайомлення з висновком експерта та вступ у справу представника, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості надати свої заперечення щодо нього, не можуть бути взяті до уваги, оскільки доказів щодо наявності будь-яких перешкод у ознайомленні з висновком експерта та наданні заперечень щодо нього відповідачем не надано. Доводів щодо необґрунтованості, неправильності чи неповноти висновку експерта або наявності підстав для його неприйняття судом апеляційна скарга також не містить. Будь - яких клопотань з боку страхової компанії до суду апеляційної інстанції не надходило.

Таким чином, виходячи з того, що Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» є страховиком винуватця дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 , правильним є стягнення з неї страхового відшкодування на користь ОСОБА_1 .

Проте, колегія суддів не може погодитися з розміром відшкодування, визначеним судом першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

Правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

З урахуванням того, що цивільно-правова відповідальність винного водія застрахована, майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком (франшиза, втрата товарної вартості, страховий ліміт).

Верховний Суд у постанові у справі № 522/15636/16-ц зазначив, що виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом № 1961-IV покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом і договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Отже, якщо для відновлення пошкодженого у дорожньо-транспортній пригоді транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а вартість складників аварійно пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу. Особа, яка має право на отримання відшкодування, може вимагати від страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виплати страхового відшкодування в розмірі повної вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу.

Подібні за змістом висновки сформульовані також в постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 344/3008/17 (провадження № 61-26423св18), від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19 (провадження № 61-10010св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 709/370/20 (провадження № 61-16320св20).

Згідно пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Страховик не може бути примушений до виплати податку на додану вартість у складі суми страхового відшкодування за винятком випадку, коли сума податку нарахована та сплачена на користь виконавця послуг з ремонту пошкодженого транспортного засобу, який (виконавець), у свою чергу, має бути платником податку на додану вартість.

Відсутні підстави для сплати на користь потерпілої особи суми податку на додану вартість за придбані послуги з відновлювального ремонту пошкодженого внаслідок настання страхового випадку транспортного засобу, якщо такі послуги придбані в особи, яка не є платником такого податку. Аналогічна правова позиція висловлювалась Верховним Судом у постановах у справі № 808/1120/17 від 19 листопада 2020 року, у справі № 826/7454/177 від 07 квітня 2021 року.

Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2018 року у справі №757/22706/15-ц (провадження № 61-4507св18) дійшов висновку, що у випадку виплати страхового відшкодування безпосередньо страхувальнику, виплата здійснюється без податку на додану вартість, який повертається страхувальнику після надання документів про оплату запчастин/відновлюваного ремонту на суму, що включає податок на додану вартість (далі - ПДВ) в межах суми страхового відшкодування. У разі, якщо страхові суми не перераховуються безпосередньо потерпілим, а спрямовуються на придбання у платника ПДВ послуг з ремонту, заміщення, відтворення застрахованого об`єкта, які мають бути використані в процесі його ремонту, то розрахунок суми виплати на таке придбання здійснюється з урахуванням сум ПДВ, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем пред`явлено вимогу до страхової компанії про відшкодування повної вартості відновлювального ремонту транспортного засобу без урахування коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу, франшизи та суми ПДВ.

Однак, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість складових частин, що були пошкоджені, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.

З висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 24425 від 17 грудня 2019 року вбачається, що величина матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «HYUNDAI SANTA FE», державний номер НОМЕР_1 , пошкодженого в результаті дорожньо-транспортної пригоди 28 вересня 2019 року, складає 47 311,98 грн. У вказаному висновку експертом враховано коефіцієнт фізичного зносу.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача повну вартість ремонту автомобіля згідно ремонтної калькуляції - 82 486,13 грн без урахування коефіцієнта фізичного зносу, який страховик не відшкодовує.

Посилання суду на те, що умовами договору обов`язкового страхування автомобіля «VOLKSWAGEN», що належить ОСОБА_3 , не передбачено визначення розміру страхового відшкодування із врахуванням коефіцієнта зносу та не зазначений його розмір, є помилковими, адже обмеження щодо обсягу відповідальності страховика у даному разі передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Крім того, у ремонтній калькуляції до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 24425 від 17 грудня 2019 року зазначено пояснення: ціни +20,00%. Тобто вартість запчастин, зазначена у висновку експерта, збільшена на +20% ПДВ.

Зважаючи на те, що позивачем не надано доказів проведення ремонту автомобіля у виконавця, що є платником ПДВ, та страхове відшкодування підлягає стягненню безпосередньо на його рахунок, страховик не може бути примушений до сплати ПДВ.

Отже, оскільки вартість запасних частин, які підлягають заміні, в розмірі 63 953,00 грн визначена у висновку експерта зі збільшенням на розмір ПДВ, вказана сума підлягає зменшенню на суму ПДВ в розмірі 20 %, яка складає 12 790 ,60 грн.

Таким чином, вартість складових частин становить 51 162,40 грн (63 953,00 - 12 790,60), а вартість відновлювального ремонту транспортного засобу, яка підлягала відшкодуванню позивачу страховиком, становить 8430,00 + 10103,13 + 51162,40*(1-0,55)+0 = 41 556,21 грн.

Крім того, з вказаної суми має бути вирахувана сума франшизи у розмірі 1000,00 грн. Неврахування судом першої інстанції франшизи є помилковим, оскільки страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, про її наявність неодноразово заявляв відповідач у своїх поясненнях, та також про неї було достеменно відомо й позивачу, оскільки він надавав до своєї заяви до страхової компанії копію полісу № 151939061, де вказана сума франшизи у розмірі 1000,00 грн.

Виходячи з викладеного, сума страхового відшкодування, яка підлягає стягненню зі страхової компанії на користь ОСОБА_1 , становить 40 556,21 грн, а не 82 486,13 грн, як стягнуто судом першої інстанції.

Щодо вимог позивача про стягнення пені та штрафних санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України, судова колегія виходить з наступного.

За пунктом 3 частини першої статті 20 Закону України «Про страхування» при настанні страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 511 ЦК України у випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, можна зробити висновок, що правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

За частиною другою цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Пунктом 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховик на протязі 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його, а у разі невизнання майнових вимог заявника, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) сформулювала правовий висновок про те, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Правовідношення, в якому страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату в разі настання страхового випадку, є грошовим зобов`язанням, на суму якого в разі прострочення його виконання страховиком нараховуються суми, передбачені законом і договором страхування, зокрема, пеня, 3 % річних та інфляційні втрати.

Зазначений висновок відповідає висновкам, викладеним у судових рішеннях Верховного Суду: постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц, постанова Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №758/5545/16-ц, постанова Верховного суду від 24 липня 2019 року у справі №607/7657/16-ц, постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №200/4309/14-ц, постанова Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №761/6406/16-ц, постанова Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №569/13962/17, постанова Верховного Суду від 20 липня 2020 у справі №910/14293/19.

Отже, законодавством передбачене нарахування пені за відповідне прострочення відповідача у разі його наявності. Також, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін, до прострочення страховика застосовується частина друга статті 625 ЦК України.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 подав до Харківської дирекції Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» заяву про виплату страхового відшкодування 22 липня 2020 року.

Оскільки у виплаті страхового відшкодування відмовлено, враховуючи положення пункту 36.2 статті 36 Закону 1961/IV, відповідно до якого граничний строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплати складає 90 днів, починаючи з 91 дня після звернення позивача про виплату страхового відшкодування у страховика виникло прострочення виконання грошового зобов`язання, та відповідно у позивача виникло право на отримання страхового відшкодування з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, трьох процентів річних від простроченої суми та пені відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону 1961/IV з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування.

Колегія суддів погоджується з визначенням позивачем періоду для обрахунку часу прострочення - з 23 жовтня 2020 року (22 липня 2020 року + 90 днів). Однак, вважає за необхідне зробити перерахунок сум пені, 3 % річних та інфляційних втрат у зв`язку з тим, що сума боргу, як зазначено вище, становить не 82 486,13 грн, а 40 556,21 грн.

Із заяви про збільшення позовних вимог вбачається, що позивачем обраховано пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за прострочення виплати за період з 23 жовтня 2020 року по 23 квітня 2021 року.

Сума боргуПеріод заборгованостіКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені40 556,2123.10.2020 - 31.12.2020706,000.033930,8040 556,2101.01.2021 - 04.03.2021636,000.033840,0140 556,2105.03.2021 - 15.04.2021426,500.036606,6840 556,2116.04.2021 - 23.04.202187,500.041133,34

Всього пеня = 2 510,83 грн.

3 % річних від простроченої суми позивачем обраховано за період з 23 жовтня 2020 року по 11 листопада 2021 року (дата складання заяви про збільшення позовних вимог)

Період прострочення Кількість днівСумаз 23/10/2020 до 31/12/2020 40 556,21 x 3 % x 70 : 366 : 10070232,70 грн.з 01/01/2021 до 11/11/2021 40 556,21 x 3 % x 315 : 365 : 1003151 050,02 грн.

Всього 3 % річних: 1 282,72 грн.

Сукупний індекс інфляції за період з листопада 2020 року по жовтень 2021 року = 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% = 110,891%

Інфляційні нарахування = 40 556,21 грн. (сума боргу) ? 110,891% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 40 556,21 грн. (сума боргу) = 4 416,88 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню пеня у розмірі 2 510,83 грн, 3 % річних - 1 282,72 грн та інфляційні втрати -4416,88 грн.

Доводи апеляційної скарги страхової компанії щодо того, що з неї не підлягають стягненню штрафні санкції, оскільки на момент прийняття рішення про відмову у страховій виплаті вина ОСОБА_3 ще не була встановлена, а вина ОСОБА_1 не була спростована, відповідні автотехнічні експертизи проведені лише у ході розгляду справи судом, отже прострочення виконання зобов`язання не відбулось, судова колегія не приймає, оскільки разом із заявою про здійснення страхового відшкодування ОСОБА_1 подав до страхової компанії копію висновку експертного дослідження № 7/11ЕД-20 від 08 липня 2020 року, однак страховик розслідування випадку не проводив, а лише відмовив у виплаті, зазначивши, що провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 закрито з нереабілітуючих підстав. Посилання апелянта на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 456/3525/15 не можуть бути взяті до уваги, оскільки у цій справі встановлені відмінні фактичні обставини.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні зі зменшенням стягнутих з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 сум збитків з 82 486,13 грн до 40 556,21 грн, пені з 4951,43 грн до 2 510,83 грн, 3% річних з 2603,40 грн до 1 282,72 грн, інфляційних втрат з 8743,53 грн до 4 416,88 грн.

Щодо вимог апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на додаткове рішення суду колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси ОСОБА_1 під час розгляду справи представляв адвокат Романченко О.М. на підставі ордеру та договору від 04 лютого 2020 року.

У пункті 2 додаткової угоди № 1 від 10 серпня 2020 року до договору № 01/02-2020 від 04 лютого 2020 року сторони погодили, що гонорар адвокатського бюро за ведення справи у суді першої інстанції становить 25 000,00 грн у будь-якому випадку, навіть у разі ухвалення судом рішення не на користь клієнта (а.с. 33 том 2).

12 вересня 2022 року Адвокатське бюро «Олексія Романченка» та ОСОБА_1 підписали акт виконаних робіт № 1 до договору № 01/02-2020 від 04 лютого 2020 року, з якого вбачається, що адвокатське бюро надало клієнту допомогу, а саме: підготовлено позовну заяву про відшкодування шкоди та збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою від 14 серпня 2020 року, протягом 3 годин, підготовлено заяву про допит свідків від 24 листопада 2020 року протягом 0,5 годин, підготовлено заяву про зміну підстав позову та заміну відповідача від 24 листопада 2020 року протягом 2 годин, підготовлено клопотання про призначення автотехнічної експертизи від 08 грудня 2020 року протягом 1,5 годин, підготовлено заяву про збільшення позовних вимог від 12 листопада 2021 року протягом 1 години, підготовлено клопотання про призначення додаткової автотехнічної експертизи від 14 грудня 2021 року протягом 1 години, взято участь у судових засіданнях 12 листопада та 15 грудня 2021 року протягом 2 годин. Усього витрачено 11 годин. Гонорар становить 25 000,00 грн та має бути сплачений клієнтом у строк до 09 жовтня 2022 року (а. с. 32 том 2).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19 вказано, що, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18.

В постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі № 628/2292/18 зазначено, що якщо винагорода адвоката за послуги згідно з договором про надання правової допомоги була визначена сторонами у твердій (фіксованій) сумі, то вона за весь час дії договору не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (провадження № К/9901/27657/20).

Отже, зважаючи на те, що матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката, у договорі між позивачем та адвокатським бюро визначено фіксований розмір адвокатського гонорару, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу.

Оскільки розмір гонорару адвоката визначений договором між сторонами у твердій сумі, доводи апеляційної скарги відповідача щодо його завищеності та не співмірності з часом, витраченим на надання послуг, не можуть бути взяті до уваги. Посилання страхової компанії на те, що договір та додаткова угода укладені у той час, коли вона ще не була відповідачем у справі, та з неї не можуть бути стягнуті витрати за період до лютого 2021 року, судова колегія відхиляє, адже розподіл судових витрат здійснюється за результатами розгляду справи.

Разом з тим, враховуючи, що рішення суду по суті спору підлягає зміні та позовні вимоги ОСОБА_1 - частковому задоволенню, сума витрат на правничу допомогу також підлягає відшкодуванню позивачу не в повному обсязі, а пропорційно задоволених позовних вимог.

ОСОБА_1 заявлені вимоги про стягнення з відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» на його користь 82 486,13 грн - прямі збитки, 4951,43 грн - пеня, 2603,40 грн - 3% річних та 8743,53 грн - інфляційні збитки, тобто загалом 98 784,49 грн (без урахування судових витрат). Позовні вимоги підлягають задоволенню частково, на загальну суму 48 766,64 грн (40 556,21 грн + 2 510,83 грн + 1 282,72 грн + 4 416,88 грн), тобто, на 49,37%. У зв`язку з чим, сума витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволених позовних вимог, становить 25 000,00*49,37% = 12 342,50 грн.

Таким чином, додаткове рішення суду першої інстанції також підлягає зміні зі зменшенням суми витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 , з 25 000,00 грн до 12 342,50 грн.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає зміні із частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 , на 49,37 %, то в частині розподілу судового збору та витрат на проведення експертиз його також необхідно змінити.

З урахуванням часткового задоволення вимог ОСОБА_1 , з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на його користь підлягає стягненню судовий збір за подання позову у розмірі 1020,99*49,37% = 504,06 грн, а також витрати на проведення експертиз у розмірі 1041,51 грн та 1302,18 грн (49,37% від 2109,60 грн та 49,37% від 2637,60 грн).

Апеляційну скаргу відповідача також задоволено частково, відповідно, з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1531,49*50,63% = 775,39 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2022 року та апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2022 року - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2022 року - змінити, зменшивши розмір стягнутих з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 сум збитків з 82 486,13 грн до 40 556,21 грн, пені з 4951,43 грн до 2 510,83 грн, 3% річних з 2603,40 грн до 1 282,72 грн, інфляційних втрат з 8743,53 грн до 4 416,88 грн, судового збору з 1020,99 до 504,06 грн, витрат на проведення експертиз з 2109, 60 грн до 1041,51 грн та з 2637,60 грн до 1302,18 грн, а всього, з 104 552,68 грн до 51 614,39 грн.

Додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2022 року - змінити, зменшивши розмір стягнутих з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу з 25 000,00 грн до 12 342,50 грн.

В іншій частині рішення суду та додаткове рішення - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 775,39 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 30 листопада 2022 року.

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...