Ухвала

10 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 352/2318/19

провадження № 61-18712св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Івано-Франківська міська об`єднана територіальна громада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 квітня 2021 року у складі судді Струтинського Р. Р. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Пнівчук О. В., Максюти І. О., Томин О. О.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання протиправним та скасування рішення сільської ради, визнання протиправною та скасування державної реєстрації.

Позов мотивований тим, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 22 березня 1998 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1530 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1.

На вищевказаній земельній ділянці позивач будівництва не здійснювала, в с. Березівка з 2013 року не бувала.

У травні 2019 року позивач приїхала до с. Березівка та побачила, що на належній їй земельній ділянці відповідач побудував будинок.

Із листа № 41 від 20 серпня 2019 року Березівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області позивачу стало відомо, що рішенням 30 сесії сільської ради від 16 серпня 2019 року № 44-1-30/2019 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,1592 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 незаконно приватизував належну їй земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1592 га в АДРЕСА_1 та незаконно побудував на ній житловий будинок загальною площею 131,8 кв. м, який підлягає знесенню.

З урахуванням збільшених позовних вимог позивач просила:

зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0,1530 га в АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, шляхом знесення житлового будинку;

визнати протиправним та скасувати рішення Березівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області № 44-1-30/2019 від 16 серпня 2019 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)»;

визнати протиправною та скасувати державну реєстрацію в державному реєстрі прав за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1592 га, розташовану по АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), здійснену Угорницькою сільською радою Івано-Франківської міської ради 13 вересня 2019 року за номером 33259332.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 квітня 2021 року, яке залишено без змін Івано-Франківським апеляційним судом від 06 жовтня 2021 року, відмовлено у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Івано-Франківської міської об`єднаної територіальної громади про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання протиправним та скасування рішення сільської ради, визнання протиправною та скасування державної реєстрації права.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом не здобуто доказів того, що позивачу у встановленому законом порядку Березівською сільською радою приймалося рішення про передання у власність спірної земельної ділянки, відведення в натурі не проводилося, не були встановлені землевпорядними організаціями межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) та не закріплено межовими знаками, у позивача відсутній правовстановлюючий документ, що посвідчує її право власності чи право користування на спірну земельну ділянку, тому ОСОБА_1 на час вирішення спору не є власником чи належним користувачем спірної земельної ділянки, а отже, відповідач передачею у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1592 га, кадастровий номер :01:002:1260, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 та отримання останнім свідоцтва про права власності на вказаний житловий будинок жодних прав чи охоронюваних законом інтересів позивача не порушив. Суд оцінив критично посилання позивача та її представника на те, що про ймовірне порушення її прав стало відомо тільки в травні 2019 року, оскільки вони спростовуються наданими доказами.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_3 , у якій просить скасувати рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 квітня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року, прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду суперечать встановленим обставинам справи та наявним у справі письмовим доказам. Суди не взяли до уваги належним чином засвідчену копію державного акту на право власності на землю ОСОБА_1 , чим порушили вимоги частин другої, шостої статті 95 ЦПК України. Висновки судів про те, що рішення про передачу у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки у встановленому законом порядку Березівською сільською радою не приймалось та відведення в натурі не проводилось, не відповідають дійсності, оскільки в наданій завіреній державним агентством земельних ресурсів відділом держземагенства в Тисменицькому районі копії державного акту на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_1 , вбачається, що такий акт виданий на підставі рішення Березівської сільської ради народних депутатів від 29 грудня 1993 року. Що стосується посилань судів на той факт, що відповідно до копії рішення з протоколу XII сесії XXI скликання Березівської сільської ради народних депутатів від 29 грудня 1993 року № 33 «Про передачу земель у приватну власність» відсутня інформація про передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території Березівської сільської ради, то дана інформація була зазначена в додатку, який вказаний у рішенні та який був втрачений внаслідок недбалого зберігання архівним відділом Тисменицької РДА. Саме в додатку містився перелік громадян, яким видавались земельні ділянки у приватну власність. Відсутність такого додатку жодним чином не спростовує законність наявного у позивача державного акту та її права на спірну земельну ділянку та не дає підстави стверджувати про недійсність такого державного акту чи будь-яких інших актів, які видавалися громадянам відповідно до рішення сесії XXI скликання Березівської сільської ради народних депутатів від 29 грудня 1993 року № 33 «Про передачу земель у приватну власність». Безпідставним та незаконним є висновки судів обох інстанцій, що ОСОБА_1 державний акт на право власності на землю не видавався, а тому у неї відсутнє право власності на спірну земельну ділянку, оскільки державний акт недійсним не визнавався.Відсутність у позивача оригіналу першого примірника державного акту на право власності на землю серії ІІ-ІФ №019356 від 22 березня 1998 року за № ІФ 13-4-4/34 на ім`я ОСОБА_1 та наявність архівного примірника (який має таку ж юридичну силу як і перший примірник) в ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області відділі в Тисменицькому районі підтверджує наявність правовстановлюючого документу на землю та право ОСОБА_1 на таку земельну ділянку. Суди не застосували правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 660/1117/18, від 24 січня 2019 року у справі № 301/2702/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справ № 2-3007/11. Відповідачами не представлено жодного письмового доказу, який би свідчив, що позивачу ОСОБА_1 було раніше відомо про порушення її права та на дату подання даного позову до суду нею пропущено трирічний строк звернення до суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 квітня 2021 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року, відкрито касаційне провадження у справі № 352/2318/19, витребувано справу з суду першої інстанції.

В ухвалі Верховного Суду від 26 листопада 2021 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 660/1117/18, від 24 січня 2019 року у справі № 301/2702/16-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11).

У січні 2022 року матеріали цивільної справи № 352/2318/19 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2022 року відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 квітня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року, залишено без розгляду.

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження закривається.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначено, що «ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду вважає за потрібне конкретизувати:

Висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16 (пункт 16), від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 910/8956/15, від 6 вересня 2017 року у справі № 910/3040/16, від 13 вересня 2017 року у справі № 923/682/16 тощо);

Висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 760/21151/15-ц, від 29 травня 2018 року у справах № 305/1180/15-ц і № 369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 6 червня 2018 року у справах № 308/6914/16-ц, № 569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 648/2419/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц тощо).

Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими».

У справі, що переглядається, позивач звернулася з позовом до ОСОБА_2 , Івано-Франківської міської об`єднаної територіальної громади про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання протиправним та скасування рішення сільської ради, визнання протиправною та скасування державної реєстрації. Позов мотивований тим, що відповідач незаконно приватизував належну позивачу земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1592 га в АДРЕСА_1 та незаконно побудував на ній житловий будинок загальною площею 131,8 кв.м, який підлягає знесенню.

У справі № 660/1117/18, на яку посилається ОСОБА_1 в касаційній скарзі, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Біляївська сільська рада Нововоронцовського району Херсонської області, про визнання заповіту нікчемним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що посвідчення заповіту вчинено з порушенням визначеного законом порядку, а сам, заповіт підписаний не ОСОБА_4.

У справі № 301/2702/116-ц, на яку посилається ОСОБА_1 в касаційній скарзі, ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, треті особи: Іршавська державна нотаріальна контора, ОСОБА_6, про визнання недійсними заповіту та заяви про скасування заповіту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що несвоєчасне внесення до спадкового реєстру заповіту на користь ОСОБА_5 та заяви про скасування заповіту є підставою для визнання їх недійсними та є підставою вважати, що заповіт на користь ОСОБА_5 та заява про скасування заповіту не відповідали внутрішній волі заповідача.

У справі № 362/44/17, на яку посилається ОСОБА_1 в касаційній скарзі, перший заступник прокурора Київської області звернувся з позовом в інтересах держави в особі Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області до ОСОБА_3 й ОСОБА_4 про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що суд встановив, що ОСОБА_7, достовірно знаючи, що на 17 сесії 24 скликання Іванковичівської сільської ради, яка відбулася 30 вересня 2004 року, питання про затвердження проектів землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок відповідачам не обговорювалося та не вирішувалося, склав і підписав завідомо підроблені рішення 17 сесії 24 скликання Іванковичівської сільської ради від 30 вересня 2004 року без номерів «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства», завірив їх печаткою сільської ради та видав, зокрема, відповідачам. На підставі вказаних рішень Іванковичівської сільської ради були виготовлені та видані відповідачам зазначені державні акти на право власності на земельні ділянки, внаслідок чого порушені вимоги земельного законодавства й інтереси територіальної громади.

У справі № 2-3007/11, на яку посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі, прокурор Ленінського району м. Севастополя в інтересах держави в особі Севастопольської міської ради звернувся до Гагарінського районного суду м. Севастополя з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОК «ЖБТІЗ «Верджиния», про визнання недійсним державного акту серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га під АДРЕСА_1, виданого 6 квітня 2010 року на ім`я відповідача, витребування цієї земельної ділянки з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Севастопольської міської ради.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що розпорядженням Голови Севастопольської міської державної адміністрації (далі - СМДА) від 6 квітня 2010 року затверджено проект землеустрою ОК «ЖБТІЗ «Верджиния» щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування кварталу індивідуальних житлових будинків та господарських будівель м. Севастополі. На підставі цього розпорядження ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на зазначену ділянку. Рішення про передачу цієї земельної ділянки відповідачу вказаним розпорядженням не приймалось, відповідних заяв ОСОБА_1 до СМДА не подавав, що свідчить про незаконне набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку. Крім того, розпорядження Голови СМДА про затвердження проекту землеустрою ОК «ЖБТІЗ «Верджиния» в подальшому було скасовано іншим розпорядженням Голови СМДА на підставі протесту прокурора м. Севастополя. Відповідно до вимог земельного законодавства належним розпорядником земельними ділянками у межах м. Севастополя є Севастопольська міська рада, до якої ОСОБА_1 із заявами про передачу земельної ділянки у власність, про надання згоди на розробку проекту відведення земельної ділянки не звертався, проектно-технічну документацію не розробляв та на розгляд Севастопольській міській раді не надавав.

Таким чином, висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18), у постановах Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 660/1117/18 (провадження № 61-12847св20), від 24 січня 2019 року у справі № 301/2702/16-ц (провадження № 61-26329св18), на які посилається позивач у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження з підстави, передбаченої пунктом 5 частини першої статті 396 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 389, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 352/2318/19 за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 квітня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Івано-Франківської міської об`єднаної територіальної громади про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання протиправним та скасування рішення сільської ради, визнання протиправною та скасування державної реєстрації.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук