Номер провадження: 22-ц/813/953/22
Справа № 522/8439/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря - Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_1 , Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про припинення права на частку у спільному майні, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 , як законний представник ОСОБА_2 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3 , згідно якої просила:

- припинити право власності ОСОБА_3 на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 та 1/4 квартири АДРЕСА_2 , за умови попереднього внесення вартості цієї частки квартир на депозитний рахунок суду до моменту постановлення рішення в справі.

- визнати право власності ОСОБА_2 на 1/2 квартири АДРЕСА_2 .

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є співвласником нерухомого майна, а саме 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 та 1/2 квартири АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 , бабуся позивача, також є співвласником нерухомого майна в тотожних з онуком частках.

Позивач є дитиною-інвалідом, законним представником якого, виступає його мати - ОСОБА_1 , разом із якою позивач і проживає. ОСОБА_1 також є співвласником нерухомого майна, але в частках 1/2 у кожній із квартир.

На теперішній час сумісне проживання позивача та відповідача є неможливим, оскільки існує повна психологічна несумісність відповідача та матері позивача при будь-яких можливих контактах. Таким чином, спільне користування нерухомим майном позивача та відповідача не є можливим.

У зв`язку із вищевикладеним та керуючись нормами чинного законодавства України, позивач, законним представником якого, виступає його мати - ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом про припинення частки в спільній квартирі, шляхом грошової компенсації вартості частки, яка належить відповідачу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 в інтересах якого діє законний представник - ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб: ОСОБА_1 , Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про припинення права на частку у спільному майні- відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано ти, що припинення права власності ОСОБА_3 на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 та 1/4 квартири АДРЕСА_2 , може завдати істотної шкоди її правам та законним інтересам. Судом не встановлено об`єктивних підстав для позбавлення прав відповідача на володіння, користування та розпорядження своєю власністю та виходячи із засад справедливості та рівності прав співвласників майна, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

22 грудня 2017 року ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 було подано апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року, відповідно до якої позивач просить рішення суду першої інстанції - скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальнені доводи осіб, що подали апеляційну скаргу, та інших учасників справи

Апелянт вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

По-перше, судом першої інстанції неправильно було ототожнено статті 364 та 365 ЦК України до правовідносин припинення права на часту у спільному майні. Указані норми є різними за своєю правовою природою і кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову.

По-друге, в рішенні Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/8439/16-ц від 06.12.2017 р. зазначено, що ОСОБА_1 не проведено експертної оцінки реальної вартості спірного майна. В жовтні в 2017 року справа була повернута до суду з експертної установи без проведення дослідження з вини представника позивача - ОСОБА_1 , яка перешкоджала огляду експертам квартири та не надала витребувані експертом документи. Тому суд не може визначити розмір внеску на депозит суду, оскільки без огляду експертом спірної квартири неможливо встановити її дійсну вартість. 26 жовтня 2016 року Приморським районним судом м. Одеси по справі № 522/8439/16-ц було постановлено ухвалу про призначення судово будівельно-технічної експертизи. Однак в зазначеній ухвалі не було визначено ані дату проведення експертизи, анi час її проведення.

Окрім цього, суд зазначив, відповідно до повідомлення Одеського науково-дослідницького інституту експертиз Міністерства юстиції України № 5281 вiд 05.09.2017 року, експертом ОСОБА_1 було заявлено клопотання від 30.03.2017 року і 14.06.2017 року про забезпечення доступу до об`єктів, що підлягають дослідженню. Зазначені в клопотаннях дати виїзду експерта на місце 27.04.2017 року і 27.06.2017 року були узгоджені з судом, проте до квартир АДРЕСА_3 доступ не був забезпечений. Однак, апелянт зазначає, що дати виїзду експерта на місце огляду квартири були узгоджені тільки з судом, а не з Позивачем, який не був повідомлений про дату та час проведення огляду квартир. Окрім того, що Позивача не було повідомлено про дату та час огляду квартир експертом, судом не постановлено окремі ухвали про забезпечення доступу до об`єкта дослідження відповідно до заявлених клопотань експерта від 30.03.2017 року і 14.06.2017 року, що є порушенням процесуального права.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції формально вирішив спірне питання та необґрунтовано відмовив у позові, оскільки у мотивувальній частині рішення невірно застосував норму яка підлягає застосуванню, а саме застосував ст. 364 ЦК України замість ст. 365 ЦК України, на підставі якої було заявлено відповідний позов.

За таких обставин, оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент розгляду справи та ухвалення рішення) щодо законності та обґрунтованості, тому не може залишитися в силі і підлягає скасуванню.

Узагальнені доводи та заперечення інших осіб

29.05.2018 року від ОСОБА_3 надійшли пояснення по справі, відповідно з яких вбачається, що відповідачка проти задоволення апеляційної скарги, та вважає її надуманою та необґрунтованою.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31.01.2019 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_1 , Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про припинення права на частку у спільному майні було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Розпорядженням №5079 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 06.11.2019 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду під головуванням судді Князюка О. В.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року вказану цивільну справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

17 травня 2021 року ОСОБА_4 подала заяву про вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_4 та накласти арешт на 4/5 квартири АДРЕСА_5 .

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.05.2021 року у складі суддів головуючого судді Князюка О.В., суддів: Таварткіладзе О.М., Погорєлової С.О. заяву відповідача ОСОБА_3 про вжиття заходів забезпечення позову по цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_1 , Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про припинення права на частку у спільному майні - залишено без задоволення.

Розгляд справи було неодноразово відкладено.

Розгляд справи призначено на 06.10.2022 року о 09:45 год.

29 вересня 2022 року представником ОСОБА_3 - адвокатом Зауліною Ольгою Григорівною було подано клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 06.10.2022 року на 09:45 год. в режимі відеоконференції за допомогою програмного комплексу "EasyCon" (електронна адреса для здійснення підключення за допомогою ЕЦП та обліковий запис: ІНФОРМАЦІЯ_2 , т.: НОМЕР_1).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.09.2022 року клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката Зауліної Ольги Григорівни про проведення судового засідання, призначеного на 06.10.2022 року на 09:45 год. в режимі відеоконференції за допомогою програмного комплексу "EasyCon" (електронна адреса для здійснення підключення за допомогою ЕЦП та обліковий запис: ІНФОРМАЦІЯ_2 , т.: НОМЕР_1) - було задоволено.

06.10.2022 року на електронну адресу Одеського апеляційного суду надійшло клопотання представника відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської РА ОМР про розгляд справи за відсутності представника.

06.10.2022 року в судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного комплексу "EasyCon" участь приймала представник ОСОБА_3 - адвокат Зауліна Ольга Григорівна, заперечувала щодо доводів апеляційної скарги, просила суд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за вищевказаною явкою її учасників.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є співвласником нерухомого майна, а саме 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 та 1/4 квартири АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 , бабуся позивача, також є співвласником нерухомого майна в тотожних з онуком частках.

ОСОБА_2 є дитиною-інвалідом, законним представником якого, виступає його мати - ОСОБА_1 , разом із якою позивач і проживає. ОСОБА_1 також є співвласником нерухомого майна, але в частках 1/2 у кожній із вищевказаних квартир.

ОСОБА_1 як на підставу позиву, посилається на те, що сумісне проживання позивача та відповідача є неможливим, між ними існує психологічна несумісність, а їх зустрічі матимуть негативний вплив на психологічне становище дитини та будуть для неї джерелом стресу, у зв`язку із чим спільне користування нерухомим майном позивача та відповідача не є можливим. Дана обставина підтверджується Висновком № 2231 судової психологічної експертизи від 17 липня 2015 року.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2014 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2016 року, вселено ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 та в квартиру АДРЕСА_2 та зобов`язано не чинити перешкоди у користуванні вказаним майном.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року, залишено без змін рішення Приморського районного суд м. Одеси від 18 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2016 року.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За ч. 2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч. 1, ч. 5 і ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.

Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

У частині першій статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою - третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (стаття 365 ЦК України).

Припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку.

Європейський суд з прав людини вказав, що "апеляційний суд, ухвалюючи рішення про припинення права заявника на частку у квартирі, посилався на статті 364 та 365 ЦК України від 2003 року. Проте, як було підтверджено роз`ясненням Верховного Суду України, ці положення не можуть бути застосовані одночасно за тих самих обставин, оскільки вони стосуються різних юридичних питань. А саме, можливість припинення права особи на частку в спільному майні без її згоди передбачена статтею 365 Кодексу, тоді як стаття 364 стосується ситуації, коли співвласник бажає виділення частки зі спільної власності та не проти одержання компенсації за свою частку в спільному майні. Навіть припускаючи, що, попри неоднозначність у рішенні апеляційного суду, статті 365 Кодексу була юридичним положенням, застосовним у справі заявника, і що умову пункту першого було дотримано, Суд зауважує, що відповідно до частини другої статті 365 протилежна сторона повинна була завчасно внести вартість частки заявника у квартирі на депозитний рахунок суду першої інстанції. Це було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку у спільному майні. У справі заявника протилежна сторона не внесла вартість частки на рахунок. Конкретні та відповідні аргументи заявника стосовно нездійснення протилежною стороною необхідного платежу національні суди не взяли до уваги. У цьому контексті Суд зазначає, що положення ЦК від 2003 року, про яке йдеться, є достатньо чітким і не дає підстав для суперечливого тлумачення. Крім того, це положення відображає конституційну гарантію попередньої компенсації за будь-яке позбавлення власності, за винятком умов воєнного чи надзвичайного стану. Як свідчить відповідна практика національних судів - хоча йдеться про рішення, винесені у період після подій у справі, що розглядається,- вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди (ANDRIY RUDENKO v. UKRAINE, N 35041/05, § 41 - 43, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі N 200/3033/15-ц (провадження N 61-23962св18) вказано, що: "положеннями статті 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2021 року в справі N 748/2338/19 (провадження N 61-6929св21) зазначено, що: "припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку, з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення порушення прав інтересів співвласника, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку".

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку в спільному майні за вимогою інших співвласників.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 13 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

Згідно з ч.2 ст.365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку в спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Проте, позивачем не було внесено на депозитний рахунок суду вартість 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 та 1/4 квартири АДРЕСА_2 .

При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що припинення права власності ОСОБА_3 на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 та 1/4 квартири АДРЕСА_2 , може завдати істотної шкоди її правам та законним інтересам. Судом як першої, так і апеляційної інстанції не встановлено об`єктивних підстав для позбавлення прав відповідача на володіння, користування та розпорядження своєю власністю та виходячи із засад справедливості та рівності прав співвласників майна, з огляду на що, в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову, проте помилився частково з мотивами такої відмови, посилаючись відповідно на статтю 364 ЦК України, що передбачає виділ в натурі частки із майна, що є у спільній часткові власності, що не підлягає застосуванню за даних обставин справи.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне змінити рішення Приморського районного суду від 06 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_1 , Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про припинення права на частку у спільному майні -в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та стосовно установлення обставин справи зводяться до переоцінки доказів та дублюють заперечення надані при розгляді справи судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог проте мотивувальна частина рішення підлягає зміні в частині обґрунтування такої відмови.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду від 06 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_1 , Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про припинення права на частку у спільному майні - змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову та викласти в редакції даної постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення буде складено 07.10.2022 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О.М Таварткіладзе

С.О. Погорєлова