провадження № 22-ц/824/421/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - Берещенком Русланом Олександровичем , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просила визнати за відповідачем право власності на транспортний засіб «Subaru» XV, 2013 року випуску, д/н НОМЕР_1 , стягнути з відповідача грошову компенсацію половини вартості вказаного транспортного засобу в розмірі 207 256, 50 грн. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду від 13.10.2017 року. За час шлюбу ними було набуте зазначене вище майно. Оскільки спірний автомобіль є спільною власністю подружжя, а між сторонами не може бути досягнута згода щодо його поділу, позивач вимушена звертатись до суду з вказаним позовом.

20.11.2020 року до суду від позивача надійшла заява про збільшення вимог позову, у відповідності до якої просить суд визнати за відповідачем ОСОБА_4 право власності на транспортний засіб «Subaru» XV, 2013 року випуску, д/н НОМЕР_1 ; стягнути з відповідача грошову компенсацію половини вартості вказаного транспортного засобу в розмірі 208 175 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково. В порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за 1/2 частину автомобіля «Subaru» XV, 2013 року випуску, д/н НОМЕР_1 в сумі 208 175 грн., замість її частки у праві спільної сумісної власності на даний транспортний засіб. Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль «Subaru» XV, 2013 року випуску, д/н НОМЕР_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати по справі зі сплати судового збору в розмірі 2 072, 5 грн., та витрат на правничу допомогу в сумі 5 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Берещенка Руслана Олександровича, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Крім того, зазначає, що судом першої інстанції не було проведено експертизи автомобіля «Subaru» XV, 2013 року випуску, д/н НОМЕР_1 щодо його стану та амортизації, а також не було проведено офіційну оцінку та огляд вказаного автомобіля. При цьому, звертає увагу суду апеляційної інстанції, що внаслідок неналежного повідомлення про дату судового засідання, апелянт був позбавлений реалізувати право заявити в судовому засіданні клопотання про проведення відповідних дій (експертизи, оцінки, огляду автомобіля). Наголошує, що судом першої інстанції взято до уваги приблизну оцінку автомобіля, зроблену за заявкою Позивачки методом аналогії - без реального огляду автомобіля та проведення експертизи його стану. Також вказує на те, що Відповідачем на рахунок Позивачки було перераховано суму в розмірі 3 301 000 грн., яка включає в себе всі компенсації при розлученні.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

07 жовтня 2021 року до суду надійшов відзив ОСОБА_3 , поданий представником - адвокатом Шаповаловим Андрієм Миколайовичем, згідно якого позивачка просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

При цьому, зазначає, що матеріали справи містять належні та достовірні докази щодо адреси місця проживання відповідача, а також відсутні будь-які відомості про зміну його адреси проживання. Вважає, що Відповідач був належним чином повідомлений про судовий розгляд. Щодо доводів апелянта про непідтвердженість позивачем реальної власності автомобіля «Subaru» XV, 2013 року випуску, д/н НОМЕР_1 звертає увагу суду апеляційної інстанції, що вказаний автомобіль знаходиться у власності ОСОБА_1 . А тому Позивачка позбавлена можливості здійснити його оцінку. Звертає увагу суду на те, що відповідачем не надано жодних документів на підтвердження реальної вартості автомобіля. Окрім того, на спростування доводів апелянта про перерахування Відповідачем на рахунок Позивачеві грошових коштів в розмірі 3 301 000 грн. зазначає про те, що вказані грошові кошти сплачені у зв`язку із виконанням батьківського обов`язку щодо утримання дитини. А тому ніяким чином не стосуються виплати компенсації при розлученні. При цьому, звертає увагу суду апеляційної інстанції, що апелянтом не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував виплату компенсації на користь Позивачки у зв`язку із розірванням шлюбу.

02 грудня 2022 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи було визначено склад колегії суддів: Березовенко Р.В. - головуючий суддя, Мостова Г.І., Лапчевська О.Ф.

24 січня 2022 року на адресу суду надійшло клопотання представника апелянта про приєднання до матеріалів справи експертної оцінки автомобіля «Subaru» XV, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 від 19.01.2022 року.

У судовому засіданні апелянт та його представник просили апеляційну скаргу задовольнити.

Представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,що сторони з 04 серпня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 12).

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва 13 жовтня 2017 року (а.с. 15).

В період перебування в зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано транспортний засіб «Subaru» XV, 2013 року випуску, д/н НОМЕР_1 .

У відповідності до даних Головного сервісного центру МВС від 16 жовтня 2020 року, спірний автомобіль зареєстровано 05 листопада 2015 року на ОСОБА_1 на підставі Довідки-рахунку від 05 листопада 2015 року серії ААЕ № 426541 (а.с. 55).

Згідно з висновком оціночного дослідження від 11.11.2020 року середня ринкова вартість транспортного засобу «Subaru» XV станом на 11.11.2020 року складає 416 350 грн. (а..с. 90).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 частково, судом першої інстанції зроблено висновок про те, що спірний автомобіль був набутий у власність відповідачем під час шлюбу з позивачем, відтак, є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя. Однак, відповідно до ст.183 ЦК України спірний автомобіль є неподільною річчю, а тому позивач позбавлена можливості користуватися спірним автомобілем, хоча він і перебуває у спільній власності, але не отримує жодної грошової компенсації від відповідача. Враховуючи викладене. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення компенсації на користь позивача в розмірі Ѕ частини від вартості автомобіля є цілком доведеними та обґрунтованими.

Оцінюючи вказані висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 стаття 5 ЦПК України).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

А відтак, проаналізувавши зазначені норми чинного законодавства, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний транспортний засіб був набутий сторонами в період перебування в зареєстрованому шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісно власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною четвертою статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

У постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

За змістом ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Ч. 2 ст. 364 ЦК України визначено, що якщо виділ в натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, зокрема, у разі неподільності речі (відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Натомість, у пункті 25 постанови від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України роз`яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Предметом даного спору є транспортний засіб «Subaru» XV, 2013 року випуску, д/н НОМЕР_1 , який був набутий сторонами в період перебування в зареєстрованому шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з ч. 2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

При цьому судом встановлено, що виділ у натурі 1/2 частки спірного автомобіля провести неможливо, оскільки автомобіль є річчю неподільною, вищевказаний факт є загальновідомим, тобто таким, що не підлягає доказуванню.

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 міститься висновок про те, що «з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Таким чином, суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар».

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2017 року № 11 роз`яснено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У доводах апеляційної скарги апелянт вказує на те, що судом першої інстанції помилково взято до уваги приблизну оцінку автомобіля, зроблену за заявкою Позивачки методом аналогії - без реального огляду автомобіля та проведення експертизи його стану.

Однак, суд апеляційної скарги не погоджується з вказаним доводом апелянта, зважаючи на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження вимог позовної заяви було надано до суду інформацію про середню ринкову вартість спірного автомобіля, що міститься у відкритих інформаційних джерелах.

Крім того, позивачем на підтвердження середньої ринкової вартості спірного автомобіля на час звернення до суду з позовом позивачем було надано висновок оціночного дослідження від 11.11.2020 року, зі змісту якого вбачається, що середня ринкова вартість транспортного засобу «Subaru» XV, 2013 року випуску, об`єм двигуна 1600 куб.см. станом на 11.11.2020 року складає 416 350 грн.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, враховуючи викладені положення та обставини справи, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно враховано вказаний висновок при розгляді справи, оскільки відповідачем не було спростовано таку вартість автомобіля жодними належними та допустимими доказами, а суд першої інстанції не міг з власної ініціативи збирати докази шляхом призначення експертизи, оцінки чи огляду спірного автомобіля.

При цьому, колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на відсутність належного його повідомлення про час, дату та місце розгляду справи, що призвело до обмеження його права заявити клопотання про проведення експертизи, огляду чи оцінки автомобіля, враховуючи таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Деснянського районного суду від 03 листопада 2020 року було відкрито провадження і вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Поряд з цим, ОСОБА_1 було отримано ухвалу про відкриття провадження, копію позовної заяви з додатками та ухвалу про забезпечення позову, направлені на його поштову адресу, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення (а.с 98, 100). Окрім того, в матеріалах справи міститься заява представника відповідача про ознайомлення з матеріалами справи, зі змісту якої вбачається, що представник відповідача - адвокат Спірідонов Олександр Олександрович ознайомився з матеріалами справи 23 листопада 2020 року (а.с.106).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи апелянта щодо самоусунення представника відповідача, оскільки вони не підтверджуються належними та допустимими доказами. При цьому, судом безспірно встановлено, що відповідач був належним чином повідомлений про існування і розгляд даного судового провадження у передбачений законом спосіб, а отже, не був позбавлений права звернутися за правовою допомогою до іншого представника чи брати участь в справі особисто.

Окрім того, апеляційний суд погоджується з посиланнями представника Позивачки, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу щодо того, що Відповідачем чи його представником не подавалося до суду відомостей про зміну його місця реєстрації чи поштової адреси для листування.

А відтак, посилання апелянта на те, що він був позбавлений можливості подати до суду першої інстанції докази чи заявити клопотання про призначення судової експертизи спростовуються матеріалами справи, а отже, не можуть бути прийняті до уваги.

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє клопотання апелянта про приєднання до матеріалів справи експертної оцінки автомобіля «Subaru» XV, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зважаючи на таке.

Як вже було встановлено, ОСОБА_1 не був позбавлений можливості реалізувати своє право на збирання та подання доказів до суду першої інстанції для спростування позовних вимог ОСОБА_3 . При цьому, відзиву з доказами чи будь-яких клопотань зі сторони відповідача до суду першої інстанції не надходило.

Подана апелянтом до суду апеляційної інстанції експертна оцінка є новим доказом, який не був предметом розгляду суду першої інстанції.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Вказані висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 13.01.2021 у справі № 264/949/19.

А відтак, колегія суддів, встановивши, що відповідач, належним чином повідомлений про наявність судового провадження на розгляді в суді першої інстанції, ознайомлений з матеріалами справи через представника, вважає, що посилання відповідача на позбавлення його можливості надати докази та спростувати пояснення позивача в суді першої інстанції є безпідставними. Тому колегія суддів відхиляє поданий апелянтом новий доказ до суду апеляційної інстанції, а саме: експертну оцінку автомобіля «Subaru» XV, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , оскільки ОСОБА_1 не навів поважних причин неподання такого доказу до суду першої інстанції.

Отже, відповідач не реалізував своє процесуальне право, передбачене ст. 83 ЦПК України подання доказів до суду першої інстанції, а тому суд апеляційної інстанції позбавлений можливості оцінювати нові докази.

За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем розміру грошової компенсації за Ѕ частину вартості спірного автомобіля.

Доводи апеляційної скарги вказаного висновку не спростовують.

Крім того, колегія суддів критично оцінює довід апелянта про перерахування на рахунок Позивачки суми в розмірі 3 301 000 грн., яка включає в себе всі компенсації при розлученні, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а тому є безпідставним.

Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

За таких обставин, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Разом з тим, стороною позивача було подано до суду апеляційної інстанції заяву про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесених нею судових витрат, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, які, з урахуванням заяви про уточнення розміру, складають 16 000 грн.

Суд апеляційної інстанції, розглядаючи дану заяву, вважає, що вона підлягає задоволенню, зважаючи на таке.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6ї статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 у справі № 757/60277/18-ц (провадження № 61-15924св20).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

В даному випадку, представником позивача на підтвердження витрат на правову допомогу до суду першої інстанції надано: клопотання про долучення документів, договір про надання правової допомоги від 24 вересня 2020 року №24-09/20 (т. 1, а.с.209), додаток №9 до договору №24-09/20 (т.1, а.с. 210), акт виконаних робіт № 9 до Додатку № 9 від 01.10.2020 до Договору 24-09/20 (т. 1, а.с. 210), прибутковий касовий ордер № 24-09/20 від 01.10.2021 (т.1, а.с.211). прибутковий касовий ордер № 24-09/20 від 24.01.2022 року, прибутковий касовий ордер № 24-09/20 від 27.09.2022, прибутковий касовий ордер № 24-09/20 від 15.07.2022., докази направлення клопотання стороні відповідача.

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частина 1 статті 137 ЦПК України вказує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч.8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому в постанові від 27 червня 2018 року у справі №8261216/16), склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що в матеріалах справи наявні докази, що вказують на понесення витрат позивача на правову допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 16 000 грн., які у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, підлягають стягненню з Відповідача. Клопотань про зменшення вказаних витрат зі сторони Відповідача до апеляційного суду не надходило.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - Берещенком Русланом Олександровичем - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 лютого 2021 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 16 000 (шістнадцять тисяч) грн..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова