Справа № 694/1036/21
Провадження № 2/700/47/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2022 року Лисянський районний суд Черкаської області

у складі: головуючого судді Бесараб Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Бондарчук Т.І.,

представника відповідача Корчевської А.В.,

представника третьої особи Алєксєєва Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Лисянка цивільну справу №694/1036/21 провадження №2/700/47/22 за позовом ОСОБА_1 до Звенигородської міської ради Черкаської області, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод, пов`язаних з оформленням права власності на землю,

ВСТАНОВИВ:

06 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Звенигородського районного суду Черкаської області з позовом до Звенигородської міської ради Черкаської області про усунення перешкод, пов`язаних з оформленням права власності на землю.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що у 1995 році він звернувся до Звенигородської міської ради і на підставі його звернення Звенигородська міська рада народних депутатів своїм рішенням від 22.12.1995 року № 4-22, відповідно до Земельного кодексу України надала в постійне користування земельну ділянку 0,10 га, яка розташована по АДРЕСА_1 ). Даний акт органу місцевого самоврядування набув чинності у встановленому законом порядку, не має зворотної дії у часі і підлягає виконанню. Із 22.12.1995 року він відкрито та безперервно користується цією земельною ділянкою, здійснює її обробіток та догляд. Бажаючи приватизувати вказану земельну ділянку він звернувся з відповідною заявою до міської ради, але йому було відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га у власність за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (код КВЦПЗ 02.01) за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку з тим, що дана земельна ділянка знаходиться у приватній власності (Рішення Звенигородської міської ради Черкаської області № 7-45 від 26.03.2021 року). Отже, з`ясувалося, що земельна ділянка, яка фактично перебуває у його користуванні - перебуває у власності іншої особи. Крім того, після прийняття Звенигородською міською радою рішення № 34-19/VІІ від 23.11.2018 року матеріальне становище його як пенсіонера та інваліда ІІ групи різко погіршилося. Таким чином, доводи, викладені у позові, породжують вимоги про скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки як таких, що порушують узаконення його права на землю і надасть йому у встановленому законом порядку здійснити дії, які направлені на оформлення права власності на раніше виділену йому земельну ділянку. Також, зазначив, що питання визнання незаконним та скасування рішення № 34-19/VІІ від 23.11.2018 року, яке прийняте Звенигородською міською радою Черкаської області, розглядалося Шостим апеляційним адміністративним судом, яким 26.01.2021 року постановлено, що в даному питанні є порушення правил юрисдикції адміністративних судів, тому вказана справа має вирішуватися у порядку цивільного судочинства. З огляду на те, що державна реєстрація, присвоєння кадастрового номеру і виділення земельної ділянки іншій особі порушує його право на узаконення вказаної земельної ділянки, яку було виділено йому за рішенням органу місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом і він мав намір оформити право власності на неї, оскільки дотримувався процедури, що передує одержанню правовстановлюючих документів на раніше виділену землю, то змушений звернутися до суду та просить усунути перешкоди, пов`язані з оформленням права власності на земельну ділянку площею 0,10 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , скасувати рішення Звенигородської міської ради Черкаської області № 34-19/VII від 23.11.2018 року.

14.06.2021 року позивач подав до суду уточнюючу позовну заяву, в якій звернув увагу, що викладені у позові доводи, породжують вимогу про скасування рішення № 34-19/VII від 23.11.2018 року Звенигородської міської ради як такого, що порушує узаконення його права на землю і надасть йому можливість у встановленому законом порядку здійснити дії, які направлені на оформлення права власності на раніше виділену земельну ділянку.

23.06.2022 року ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області було відкрито провадження у даній справі та призначено до підготовчого судового засідання.

Міський голова Звенигородської міської ради Черкаської області Саєнко О.Я. 27.07.2021 року надав до суду відзив, в якому зазначив, що рішення міської ради, яке просить позивач визнати незаконним та скасувати, прийняте у відповідності до Конституції України та законів України і жодним чино не порушують його прав, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення. 20.02.2018 року позивач звернувся до Звенигородської міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_3 . За результатами розгляду заяви, було прийнято рішення № 26-6/VII від 23.02.2018 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд». 05.06.2018 року позивач звернувся до Звенигородської міської ради із заявою щодо затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 1000 кв. м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 . За результатами розгляду даної заяви було прийняте рішення № 29-16/VII від 15.06.2018 року «Про розгляд заяв громадян про затвердження технічної документації із землеустрою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», згідно з яким позивачу передана у приватну власність земельна ділянка площею 1000 кв.м., кадастровий номер :01:001:1912, яка розташована за вищевказаною адресою. Таким чином, позивач використав своє право на приватизацію земельної ділянки, яке передбачено ст. 121 ЗК України і не може скористатися цим правом повторно. Також, звернув увагу, що відповідно до ст. 22 Земельного Кодексу України, який діяв на момент прийняття рішення № 4-22 від 22.12.1995 року і втратив чинність 01.01.2002 року «право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється». Крім того, відповідно до ст. 23 цього Кодексу «право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів». Позивач, у свою чергу не надав суду, ні державного акту на право приватної власності на землю, ні державного акту на право постійного користування спірною земельною ділянкою , ні витягу із державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, щоб підтвердити право власності або право користування спірною земельною ділянкою. 01.01.2002 року набрав чинності новий ЗК України і рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення в дію цього Кодексу підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Отже, виконати рішення сесії Звенигородської міської ради народних депутатів від 22.12.1995 року № 4-22, яким передбачалося передати земельну ділянку в постійне користування неможливо. Щодо твердження позивача, під час прийняття рішення № 34-19 VII від 23.11.2018 року «про розгляд заяви гр. ОСОБА_2 » Звенигородською міською радою грубо порушено підпункт 2 пункту а статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», то відносини публічно-правового характеру, пов`язані з виконанням функцій суб`єктом владних повноважень, виникло між Звенигородською міською радою та ОСОБА_2 , а не з позивачем, який в той час не надав до міської ради ніяких доказів щодо порушення його прав та інтересів, що свідчить про відсутність публічно-правового спору між ними. Що стосується посилання ОСОБА_1 на ст. 119 ЗК України, то позивач не надав жодного підтверджуючого документа, що він користується саме цією (спірною) ділянкою протягом 15 років. Крім того, зазначив що у відповідності до ЗК України, який набрав чинності 01.01.2002 року «право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав». Позивачем не подано доказів, які б підтверджували виникнення права власності на спірну земельну ділянку і таким чином ніяких прав на неї не має. Також, позивач не звертався до міської ради із клопотанням про передачу у власність або в користування спірної земельної ділянки у відповідності до ст. 119 ЗК України. Крім цього, спірна земельна ділянка і земельна ділянка, зазначена в рішенні сесії Звенигородської міської ради народних депутатів від 22.12.1995 року № 4-22 це різні земельні ділянки. Враховуючи вищевикладене, позовна заява не відповідає фактичним обставина справи, тому слід відмовити у її задоволенні.

27.07.2021 року ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, із яким категорично не погоджується та зазначив, що згідно з постановою Шостого апеляційного адміністративного суду, земельна ділянка 0,1000 га кадастровий номер :01:001:1950 надана ОСОБА_2 є земельною ділянкою, наданою позивачу у постійне користування згідно з рішенням сесії Звенигородської міської ради народних депутатів від 22.12.1995 року № 4-22, а рішенням сесії Звенигородської міської ради Черкаської області № 34-19/VII від 23.11.2018 року «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_2 » було порушено право позивача постійного користування земельною ділянкою. Вказані обставини підтверджені матеріалами справи. Дане рішення не оскаржувалося. Щодо посилання на ст. 119 ЗКУ, то вказав, що є рішення сесії Звенигородської міської ради народних депутатів № 4-22 від 22.12.1995 року та користується даною земельною ділянкою вже більше 25 років. Крім того, відповідач не звернув уваги на його заяву від 17.03.2021 року та вказав, що приватизація земельних ділянок - це самостійний вибір кожного особисто. Зокрема, зауважив що не використав свого права на приватизацію земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, оскільки після дарування будинку по АДРЕСА_4 , 31 травня 2019 року земельна ділянка площею 0,1000 га залишилася у комунальній власності, про що вказано у договорі дарування. Після цього він не мав будь-якого права та відношення до даної земельної ділянки, так як з`явилися нові господарі, які зареєстрували право власності на земельну ділянку згідно з чинним законодавством, відповідно до рішення Звенигородської міської ради № 46-21/VII від 24.12.2019 року. На підтвердження надав відповідні документи. Тому вважає свої вимоги законними та обґрунтованими.

01.12.2021 року ухвалою Звенигородського районного суду задоволено заяву позивача про відвід судді та на підставі розпорядження даного суду у зв`язку з тим, що не вистачає потрібної кількості суддів для розподілу справи, передано цивільну справу до Лисянського районного суду Черкаської області, як найбільш територіально наближеного.

Ухвалою судді Лисянського районного суду від 16.12.2021 року дану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено в порядку загального позовного провадження.

10.05.2022 року у вказаній справі закрито підготовче провадження, цивільну справу призначено до судового розгляду по суті та залучено ОСОБА_2 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, оскільки рішення суду може вплинути на права та обов`язки особи, яка не є стороною у справі.

Позивач у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду від позивача не надходило, причини неявки не повідомив. Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі позивача.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав, що викладені у відзиві та просить суд відмовити у позові.

Представник третьої особи ОСОБА_2 ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, зазначив, що ОСОБА_4 має у власності дану земельну ділянку на законних підставах.

Вивчивши та дослiдивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не пiдлягає задоволенню із наступних пiдстав.

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права./

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як встановлено судом із матеріалів справи, рішенням Звенигородської міської ради народних депутатів від 22.12.1995 року № 4-22 ОСОБА_1 надано у постійне користування до норми 0,10 га земельну ділянку площею 0,005 га за рахунок невдоб по АДРЕСА_5 .

Згідно зі ст.22 ЗК України від 18.12.1990 року, який діяв на момент ухвалення рішення № 4-22 від 22.12.1995 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЗК України (1990 р.) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Згідно зі ст. 24 ЗК України (1990 р.) право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором. Форма договору і порядок його реєстрації встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3, 5 ст. 116, ч.ч. 1,2 ст. 118, ст.ст. 125, 126 ЗК України від 25.10.2001 року:

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу ( ч.1 ст. 118 ЗК України).

Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом, способів.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, до яких відноситься право постійного користування та право оренди земельної ділянки. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з рішенням Звенигородської міської ради Черкаської області від 23.11.2018 року № 34-19/VII, за заявою ОСОБА_2 затверджено проект відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_2 площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:001:1950 із земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (код КВЦПЗ 02.01), адреса земельної ділянки: АДРЕСА_2 та передано йому в приватну власність.

17.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Звенигородської міської ОТГ із заявою про надання дозволу на розроблення документації землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,10 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , із земель, що знаходяться у користуванні ОСОБА_1 , відповідно до рішення № 4-22 від 22.12.1995 року Звенигородської міської ради народних депутатів у межах норм безоплатної приватизації відповідно до статей 118,121 Земельного кодексу України.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 , рішенням Звенигородської міської ради від 26.03.2021 року № 7-45, позивачу було відмовлено в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо вищевказаної земельної ділянки, в зв`язку з тим, що дана земельна ділянка знаходиться у приватній власності.

Із документів, доданих відповідачем до відзиву вбачається, що згідно з довідкою міськрайонного управління у Звенигородському районі та м. Ватутіному від 23.12.2019 року, виданою ОСОБА_2 , земельна ділянка, площею 0,1215 га для будівництва будівель торгівлі, кадастровий :01:001:2034, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 утворена в результаті об`єднання двох земельних ділянок площею 0,0215 га., кадастровий номер :01:001:0304 та площею 0,1000 га., кадастровий номер :01:001:1950 та встановлено її межі в натурі.

Вказані земельні ділянки перебувають у приватній власності ОСОБА_2 , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.12.2019 року № 192693096, 07.08.2019 року № 176658539 та 11.01.2020 року № 196006678.

Згідно з розпорядженням Черкаської обласної державної адміністрації від 18.05.2016 року № 245, про перейменування об`єктів топоніміки АДРЕСА_5 перейменовано на вул. В`ячеслава Липинського.

Аналізуючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено володіння чи користування ним спірною земельною ділянкою на законній правовій підставі.

Користування земельною ділянкою без належної правової підстави, хоч яким би воно не було тривалим, не породжує права чи охоронюваного законом інтересу щодо цієї ділянки. Зокрема, таке користування не зумовлює переваги на отримання такої земельної ділянки у власність і, відповідно, охоронюваного законом інтересу щодо цього.

Позивач не довів, що має переважне щодо третьої особи право на приватизацію спірної ділянки на основі передбачених законом обставин.

Згідно з вимогами статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проєктами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу в подальшому точно визначити предмет відведення. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати у власність в майбутньому. У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16 (провадження № 14-301цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку.

Рішення Звенигородської міської ради народних депутатів від 22.12.1995 року № 4-22 не може слугувати правовою підставою для користування позивачем спірною земельною ділянкою.

Такою підставою є:

записи в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, при цьому, приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється (ЗК УРСР від 08.07.1970 року);

державні акти, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів, при цьому, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється (ЗК України від 18.12.1990 року);

державна реєстрація права на земельну ділянку, оформлена відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"(ЗК України від 25.10.2001 року).

Жодних, з перелічених вище документів позивач не має.

До того ж, позивач не надав акт винесення меж земельної ділянки в натуру, без якого приступати до її використання забороняється.

Та обставина, що позивач, за його твердженням, тривалий час користувався спірною земельною ділянкою, за умови відсутності у нього будь-якої правової підстави для такого користування, не може виправдати втручання у право власності ОСОБА_2 , яке вже надбане.

Позивач не надав суду передбачені законом документи, які підтверджують його право постійного користування спірною земельною ділянкою. Без оформлення таких документів право користування на вказану земельну ділянку у позивача не виникло, а отже, і не може бути порушене.

Позивач не підтвердив відповідними доказами свої вимоги, а тому у їх задоволенні слід відмовити повністю.

За наслідками розгляду спору, встановлено, що позивачем не доведено порушення оспорюваними рішеннями Звенигородської міської ради Черкаської області ради його прав унаслідок порушення норм земельного чи цивільного законодавства, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.12, 81, 82, 137, 259, 263, 264, 265, 273 ЦПК України, на підставі ст.22, 23 ЗК України від 18.12.1990 року, ч.ч.1, 2, 3, 5 ст.116, ч.ч.1,2 ст.118, ст.ст.125, 126 ЗК України від 25.10.2001 року, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Звенигородської міської ради Черкаської області, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод, пов`язаних з оформленням права власності на землю відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 01.09.2022 року.

Суддя Н.В.Бесараб