ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/4209/21
провадження № 2/753/381/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" серпня 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Лужецької О.Р.

при секретарі Григораш Н.М.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності та поділ спільного майна подружжя за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_3 (далі по тесту - ОСОБА_3 , позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4 , відповідач) про визнання права особистої приватної власності та поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з 23 лютого 1990 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу мають повнолітнього сина. Оскільки сторони не дійшли згоди стосовно користування та розпорядження набутим під час шлюбу спільним майном, позивач, керуючись статтями 60, 61, 69, 70, 72 СК України звернувся з вимогою визнання за ним права приватної власності на земельну ділянку, площею 0,1860 га, кадастровий номер 2360, 2360а, розташовану у с. Рожни Броварського району Київської області, житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 195,4 кв.м. та квартиру АДРЕСА_2 . Припинити право власності ОСОБА_4 на Ѕ частину даної земельної ділянки, Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 та квартину АДРЕСА_2 . Визнати за ОСОБА_4 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Ухвалою від 11 березня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання.

Відповідач позовні вимоги вважав необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Заперечував, що частину коштів на придбання спільних квартир давали батьки позивача та повідомив, що 20 жовтня 2018 року сторони взяли в позику у ОСОБА_5 в борг грошові кошти, еквівалентні 45000 доларів США для сімейних потреб, про що відповідач написала відповідну розписку із зобов`язанням повернути кошти не пізніше 17 жовтня 2020 року. Станом на час складання відзиву на позовну заяву борг не повернутий. Вважає, що невиконані зобов`язання сторін на предмет повернення грошових коштів, еквівалентних 45 000 доларів США повинні бути враховані при вирішенні питання щодо поділу майна.

ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. Зазначає про те, що згідно висновку про вартість майна, наданого позивачем за первісним позовом, ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 станом на 04.12.2020 року становить 1 812 260 гривень або 906 130 гривень на кожного з подружжя, а ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 становить 3 326 391 гривень або 1 663 195,50 гривень для кожного з подружжя. Боргові зобов`язання за договором позики від 20 жовтня 2018 року становлять 45 000 доларів США, що за курсом НБУ складає 1 275 142,50 гривень або 637 571,25 гривень на кожного з подружжя. З огляду на це позивач просить суд здійснити розподіл майна та боргу таким чином: визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 , визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , визнати боргові зобов`язання з повернення грошових коштів ОСОБА_5 за договором позики згідно розписки від 20 жовтня 2018 року у розмірі 1 275 142,50 гривень спільним зобов`язанням подружжя та покласти їх на ОСОБА_4

ОСОБА_3 заперечував проти задоволення зустрічного позову. Зокрема заперечував на існування боргових зобов`язань подружжя в розмірі 45 000 доларів США, оскільки вказані обставини не відповідають дійсності. Так, копія розписки з`явилася виключно після його звернення до суду із первісним позовом, до того часу про існування розписки нічого не було відомо. Він не надавав згоду на укладення договору позики, не отримував грошей в борг, не витрачав їх в інтересах сім`ї.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року зустрічний позов прийнятий для спільного розгляду з первісним позовом.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

23 лютого 1990 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

У період шлюбу сторони набули у власність квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 64,30 кв.м., квартиру АДРЕСА_3 .

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, встановлені статтею 57 цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 зазначеної норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, виходячи з того, що в Україні діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте в шлюбі, вважається таким, що належить подружжю, то у зв`язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя.

За принципом змагальності цивільного судочинства кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (частина 3 статті 12, частина 1 статті 81 ЦПК України), проте жодних заперечень проти позову та доказів на спростування спільності майна відповідачем не надано.

Отже з огляду на те, що заявлені до поділу квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 64,30 кв.м., квартиру АДРЕСА_3 були набуті в період зареєстрованого шлюбу сторін, наявні підстави вважати їх об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Оскільки сторони не домовилися про поділ майна за взаємною згодою, що передбачено частиною 2 цієї статті, даний спір повинен вирішуватися судом.

Позивач керуючись статтями 60, 61, 69, 70, 72 СК України просив визнати за ним право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,1860 га, кадастровий номер 2360, 2360а, розташовану у с. Рожни Броварського району Київської області, житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 195,4 кв.м. та квартиру АДРЕСА_2 . Припинити право власності ОСОБА_4 на Ѕ частину даної земельної ділянки, Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 та квартину АДРЕСА_2 . Визнати за ОСОБА_4 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 .

З матеріалів справи вбачається, що 15 вересня 2004 року між ОСОБА_6 , з одного боку та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з іншого боку укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого продавець продав, а покупці купили в рівних частинах кожний земельну ділянку площею 0,1860 га в АДРЕСА_1.

В той же день, 15 вересня 2004 року між ОСОБА_6 , з одного боку та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з іншого боку укладено договір купівлі-продажу будинку, відповідно до умов якого продавець продав, а покупці купили в рівних частинах кожний житловий будинок АДРЕСА_1 .

Отже, як вбачається зі змісту вищевказаних договорів сторони набули вказане майно у власність на праві спільної часткової власності по Ѕ частині кожний.

Главою 8СК України «Право спільної сумісної власності подружжя» регулюються відносини щодо майна, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Положенням частини першої статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Отже, правила статті 69 СК України стосуються лише майна, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, з поділу повинно бути виключено майно, яке належить на праві спільної часткової власності.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що земельна ділянка площею 0,1860 га в АДРЕСА_1 та житловий будинок АДРЕСА_1 поділу не підлягають, оскільки не перебувають у спільній сумісній власності подружжя.

Щодо позовних вимог в частині визнання боргових зобов`язань в розмірі 45 000 доларів США спільним боргом подружжя слід зазначити наступне.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом ОСОБА_4 зазначила, що 20 жовтня 2018 року сторони взяли в позику у ОСОБА_5 в борг грошові кошти в розмірі 45000 доларів США для сімейних потреб, про що ОСОБА_4 написала відповідну розписку із зобов`язанням повернути кошти не пізніше 17 жовтня 2020 року.

Станом на час складання відзиву на позовну заяву борг не повернутий.

Вважає, що невиконані зобов`язання сторін на предмет повернення грошових коштів, еквівалентних 45 000 доларів США повинні бути враховані при вирішенні питання щодо поділу майна.

ОСОБА_3 заперечував існування боргових зобов`язань подружжя в розмірі 45 000 доларів США, оскільки копія розписки з`явилася виключно після його звернення до суду із первісним позовом, до того часу про існування розписки нічого не було відомо. Крім того, він не надавав згоду на укладення договору позики, не отримував грошей в борг, не витрачав їх в інтересах сім`ї.

Оригінал розписки від 20 жовтня 2018 року суду наданий не був, свідок ОСОБА_5 в судове засідання для дачі пояснень також не з`явився.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14 червня 2022 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу на підставі п.5.ч.1.ст.257 ЦПК України залишено без розгляду.

Відповідно до статті 1046 ЦК України - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18.

Згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору позики та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів.

Верховний Суд у своїй Постанові від 11 листопада 2015 року, справа № 6-1967цс15 зазначив, що відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Суд звертає увагу на те, що частини четвертої статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Разом з тим, у частини третьої, четвертої статті 65 СК України встановлено наступне для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.11.2018 у справі № 205/9626/16-ц (провадження № 61-37796св18) до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Згідно із статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому матеріалами справи достеменно не доведено, щонайменше те, що саме кошти, які були предметом позики від 20 жовтня 2018 року були отриманні ОСОБА_7 на придбання спірного майна та не свідчить про укладення договору позики в інтересах сім`ї, та використання їх в інтересах сім`ї.

Враховуючи зазначене, а також покази свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та заперечення ОСОБА_3 щодо обізнаності та використання запозичених грошових коштів на придбання спірної квартири, тобто в інтересах сім`ї, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_7 в частині визнання боргових зобов`язань в сумі 45 000 доларів США спільною сумісною власністю подружжя, в зв`язку з чим позивачем також не доведено обов`язку за договором позики у ОСОБА_3 .

В судовому засіданні представники обох сторін просили суд визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_4 , а за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , посилаючись на те, що між сторонами існують неприязні відносини, на підтвердження чого надано докази звернення до правоохоронних органів.

Згідно Звіту про незалежну оцінку вартості від 04 грудня 2020 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ПП «Приват-Інвеста» ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 115,7 кв.м. складає 3 326 391 гривень.

Згідно Звіту про незалежну оцінку вартості від 04 грудня 2020 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ПП «Приват-Інвеста» ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 64,3 кв.м. становить 1 812 260 гривень.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно з частини 1 статті 70 цього Кодексу встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) "[…] суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду".

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 р. у справі № 464/7011/16-ц.

Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя слід визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру загальною площею 64,30 кв.м., жилою площею 29,10 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_5 , а за ОСОБА_4 право власності на квартиру загальною площею 115,70 кв.м., житловою площею 64,10 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_6 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості різниці частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3 в розмірі 757 065,50 гривень (3 326391грн.+1 812 260 грн.=5 138 651 грн. - загальна сума спільного сумісного майна. 5 138 651 грн.: 2= 2 569 325,50 грн. - частка кожного з подружжя. 3 326391грн.- 2 569 325,50 грн. = 757 065,50 грн. - компенсація).

За висновками ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine»), заява № 63566/00, § 23).

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності та поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на:

- квартиру загальною площею 64,30 кв.м., жилою площею 29,10 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_5 ;

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на:

- квартиру загальною площею 115,70 кв.м., житловою площею 64,10 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_6 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію різниці вартості частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3 в розмірі 757 065,50 (сімсот п`ятдесят сім тисяч шістдесят п`ять) гривень 50 копійок.

В іншій частині позову - відмовити.

В іншій частині зустрічного позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір в розмірі 11 350 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА