ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6339/22 Справа № 201/3894/19 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, трьох відсотків річних та інфляції, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , на предмет стягнення з останніх суми боргу за договором позики в сумі 30 тисяч доларів США, який укладений у простій письмовій формі у вигляді розписки від 30 квітня 2015 року, на підставі якої відповідачі отримали від позивача ці кошти з обов`язком повернути суму боргу до 31 грудня 2015 року. Строк повернення грошових коштів в указаній сумі згідно розписки закінчився, але ці кошти відповідачі не повернули. Позивач вважає, що відповідачі своїми діями порушили її права та інтереси, а тому позивач просила стягнути з них в солідарному порядку на її користь грошові кошти у сумі 817 200 грн., що еквівалентні 30000 доларів, США, з урахуванням 3% річних в сумі 46 681 грн., у відповідності до положень ст. 625 ЦК України, та штрафні санкції у розмірі 719 801 грн., обґрунтовуючи ці вимоги тим, що гроші в борг відповідачами отримані і використані, але в оговорений термін гроші позивачу в повній сумі не повернуті, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідачі не відповіли нічого, внаслідок чого позивачу завдана шкода, а звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели (а.с. 3-8 Том І).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг в сумі 817000 , грн., три відсотки річних в сумі 46681 грн., штрафні санкц/ії в сумі 719801 грн., а всього 1583482 грн../

В задоволенні решти вимог (про стягнення інфляційних втрат) відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат(а.с.124-131 Том ІІ).

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заявлених позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом не було дано належної правової оцінки фактичним обставинам справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, як і не було надано належної правової оцінки письмовим доказам у справі, та помилково встановлено факт знаходження відповідачів на час написання розписки у шлюбі, хоча в матеріалах справи таких доказів немає, як і немає доказів того, що саме ці кошти були витрачені в інтересах подружжя ОСОБА_1 , зокрема, для погашення кредиту з придбання за ці кошти квартири АДРЕСА_1 , щоб потребувало обов`язкової згоди іншого з подружжя надавати свою на це згоду, враховуючи, що розписку підписано від імені ОСОБА_5 , а встановлення факту наявності зобов`язань перед банком на час укладання розписки взагалі сторонами не з`ясовувалось та доказів не надавалось.

Разом з цим апелянт зазначив, що між позивачем ОСОБА_2 та ним жодних відносин не виникало, а при розгляді справи судом першої інстанції ним ставилось питання щодо з`ясування дійсності надання грошових коштів у борг, враховуючи, що позивач неодноразово з такими вимогами зверталась до суду, зокрема, у справах №201/5697/16-ц, 201/2409/17, 201/2409/18, однак жодного разу позивач не звернулась до правоохоронних органів з приводу порушення її прав саме відповідачами.

Також апелянт зазначає, що на підтвердження боргових зобов`язань позивачем надана копія розписки, при цьому неодноразово судом, за клопотанням відповідача ОСОБА_1 , ставилось питання щодо огляду оригіналу цієї розписки та призначення експертизи на предмет встановлення фактичної дати написання цієї розписки, тобто не в період шлюбу, а значно пізніше, однак позивачем вимоги суду щодо надання оригіналу розписки виконані не були, що стало підставою для відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_1 щодо призначення та проведення технічної експертизи тексту розписки, а за відсутності оригіналу боргового документу відсутній і факт його укладання і факт отримання грошових коштів /а.с. 138-147 Том ІІ/.

Відповідач ОСОБА_6 не скористалась своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, та відзиву на апеляційну скаргу не подавала.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про можливість задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з подальшою відмовою у задоволенні позову у повному обсязі з наступних підстав підстав.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, 30 квітня 2015 року позивач ОСОБА_2 позичила відповідачам, в той час подружжю, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США, що було еквівалентно 631 404 гривень 93 копійки, відповідно до курсу НБУ, що був у той день, з метою погашення кредитних зобов`язань родини ОСОБА_1 за придбання об`єкту нерухомості - квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Для підтвердження факту передачі грошей, ОСОБА_5 було надано позивачці розписку від 30 квітня 2015 року, відповідно до змісту якої відповідач зобов`язується повернути позичену суму грошей у строк до 31 грудня 2015 року включно, а у випадку порушення строку повернення (несвоєчасного повернення), зобов`язується сплачувати 3% від суми боргу щомісячно, за кожен місяць порушення строку повернення позики. Кінцевий строк повернення позики - до 31 грудня 2015 року включно.

Зобов`язання з придбання вищезазначеної квартири були погашені відповідачами в повному обсязі, в тому числі і за рахунок позичених у позивача коштів.

Однак, а ні до 31 грудня 2015 року, а ні в іншу дату, включно до теперішнього часу, суму позики так і не було повернуто, навіть частково. На протязі 2016-2017 років позивач неодноразово зверталася до відповідачів із вимогами про повернення позичених мною коштів, з урахуванням відсотків за порушення строку повернення, згідно положень розписки, але станом до теперішнього часу дане зобов`язання жоден з відповідачів так і не виконав. Тобто, станом на сьогоднішній день відповідачі безпідставно та необгрунтовано ухиляються від повернення позики, з урахуванням штрафних санкцій, чим фактично порушили взяті на себе зобов`язання та, відповідно, порушують права та охоронювані законом інтереси позивача.

Задовольняючи позовні вимоги, хоча б і частково, суд першої інстанції, керуючись нормами ст.ст. 525, 526, 530, 610, 626, 628, 629, 1046, 1049, 1047 ЦК України, прийшов до помилкового висновку щодо встановлення наявності між сторонами боргових зобов`язань та не взяв до уваги ненадання позивачем оригіналу розписки, що само по собі піддає сумніву укладення договору позики з визначенням сторонами всіх істотних умов такого договору та може підтверджувати належним чином передачу коштів від позивача відповідачеві ОСОБА_5 , яка підписувала цю розписку. Враховуючи, що представником відповідача ОСОБА_1 заявлялось клопотання про витребування у позивача ОСОБА_2 оригіналу розписки від 30 квітня 2015 року, яке продубльоване у клопотанні від 27 липня 2020 року з вимогами призначити та провести судову почеркознавчу експертизу, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2020 року було задоволено та зобов`язано позивача надати для дослідження оригінал розписки від 30 квітня 2015 року, але позивачем виконано не було.

Разом з цим, судом першої інстанції не з`ясовувалось питання, в якій саме валюті, гривні чи доларах США передавались кошти, що має наслідком нарахування штрафних санкцій на певну суму боргу та різниться сумою стягнення, як і не встановлено при яких саме обставинах передавались кошти, кому саме, оскільки, як видно з копії розписки, вона підписана від імені ОСОБА_5 , а борг стягується судом першої інстанції також з ОСОБА_1 . Однак беззаперечних доказів щодо знаходження відповідачів у фактичних шлюбних відносинах в матеріалах справи немає. Враховуючи, що відносно дати складання спірної розписки 30 квітня 2015 року, а шлюб між відповідачами розірваний у серпні 2016 року постановою апеляційного суду Дніпропетровської області, що опосередковано свідчить про погіршення відносин між відповідачами, як подружжям значно раніше ніж серпень 2016 року, тому не є підставою для застосування норм ст.ст. 60, 65 Сімейного кодексу України у спірних правовідносинах.

У статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції належним чином не дослідив боргову розписку від 30 квітня 2015 року, написану власноручно того дня відповідачем ОСОБА_5 , що достеменно не встановлено судом у зв`язку із непроведенням експертного дослідження цього документу, не з`ясував наявність оригіналу спірної розписки у позивача ОСОБА_2 , щоб підтверджувало невиконання взятих зобов`язань на себе відповідачем ОСОБА_5 та право вимоги позивача ОСОБА_2 , як і не дослідив справжню правову природу укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 договору позики, не врахував, що розписка про отримання у борг грошових коштів відповідачем є документом, який виданий боржником кредитору, тобто позивачу, за договором позики, що підтверджує його укладення і умови цього договору, засвідчує отримання відповідачем від позивача певної грошової суми, враховуючи, що в розписці зазначено суму як 30 000 доларів США, так і еквівалент у гривні, що судом першої інстанції не з`ясовано та не встановлено факту передачі коштів від позивача відповідачеві ОСОБА_5 , або відповідачу ОСОБА_1 , який не є стороною цього договору позики, враховуючи тривалі судові процеси між відповідачами щодо розірвання шлюбу та поділу майна, письмові докази чого є наявні у матеріалах цієї справи.

Зазначене прямо узгоджується з висновками КЦС ВС, викладеними у постановах від 15 травня 2019 року у справі №707/2606/16-ц, від 18 липня 2018 року у справі №143/280/17 та від 02 червня 2021 року у справі №531/152/19.

Згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року одним із основних завдань цивільного судочинства є охорона порушених, невизнаних або оспорюваних прав фізичних, юридичних осіб, держави шляхом всебічного розгляду та вирішення цивільних справ. Відповідно, важливого значення набуває правильне тлумачення судом деяких елементів предмета спору, від чого, зрозуміло, залежить кінцевий результат - рішення по справі.

В ході розгляду справи колегією суддів знайшли своє підтвердження доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не було дано належної правової оцінки фактичним обставинам справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, як і не було надано належної правової оцінки письмовим доказам у справі.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Вирішуючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , які заявлені лише про оскарження рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог позивача щодо нього, колегія суддів не обмежується доводами та вимогами апеляційної скарги, оскільки в судовому засіданні встановлено неправильне застосування норм матеріального права судом першої інстанції, що є наслідком для скасування рішення суду в цілому.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню в повному обсязі, як таке, що постановлено з порушенням норм матеріального права, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у зв`язку з їх недоведеністю.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2021 року - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О. Макаров