Провадження № 2/760/6518/22
Справа № 760/1171/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2022 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Зуєвич Л.Л.,

за участю секретаря судового засідання - Кушніра Р.С.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (участі) учасників справи (в письмовому провадженні) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ; адреса представника: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 /далі - ОСОБА_2 / (РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_3 ) про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

14.01.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 12.01.2022, за підписом представника позивача - адвоката Бойко Д.М. (діє на підставі ордеру) в якій позивач просить суд:

- стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000,00 грн, з подальшою індексацією відповідно до закону, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 01.10.2021 і до досягнення ним повноліття;

- стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь - ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000,00 грн, з подальшою індексацією відповідно до закону, щомісячно починаючи з 12.01.2022 і до досягнення дитини ( ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) трьох років;

- стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) понесені судові витрати на професійну правничу допомогу (заявлений орієнтовний розмір 3 800,00 грн).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2022 для розгляду зазначеного позову визначено суддю Зуєвич Л.Л. Справу фактично передано судді по реєстру 20.01.2022.

Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичних осіб - сторін у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 04.04.2022 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/).

Обґрунтування позову

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 11.08.2017 між сторонами у справі було укладено шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син - ОСОБА_3 .

Вказується, що 17.09.2021 рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси у справі 711/4184/21, шлюб між сторонами розірвано. При цьому, визначено, що спільна дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає та буде проживати з позивачем.

Позивач зазначає, що між сторонами на момент пред`явлення цього позову не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання їх спільної дитини.

Вказується, що позивачка змушена сама утримувати та виховувати дитину.

При цьому, наголошується, що дитина у зв`язку з її віком часто хворіє, а тому позивачка зобов`язана завжди відвідувати лікарів та витрачати кошти на здоров`я дитини.

Крім того, позивачка звертає увагу на те, що наразі перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3-х років, тому не має можливості працювати, а доходу у розмірі 860,00 грн не вистачає для утримання себе та сина.

Зауважується, що відповідач не має статусу безробітного, не перебуває на обліку у центрі зайнятості, не має іншої родини та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб, зокрема батьків чи осіб, які потребують обов`язкового утримання з його боку.

Також, позивачка стверджує, що ОСОБА_2 , має у власності автомобіль марки RENAULT, модель LOGAN, номер шасі НОМЕР_3 , білого кольору, 2019 року випуску, ДНЗ НОМЕР_4 .

Звертається увага на те, що в період «до розлучення» відповідач сплачував неодноразово на картку позивача грошові кошти для утримання позивачем дитини.

Зазначається, що після розлучення у вересні 2021 року, позивачка неодноразово зверталася до відповідача в усному порядку, щоб останній сплатив аліменти на дитину, тому вважає за доцільне стягнути аліменти не з моменту подання позову до суду, а з «01» жовтня 2021 року.

Щодо відзиву

11.07.2022 на адресу Солом`янського районного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, датований 06.07.2022, за підписом представника відповідача - адвоката Єфремова В.В. (діє на підставі ордеру), в якому викладено заперечення проти задоволення позовних вимог, обґрунтовані, зокрема, наступним.

Зазначається, що обставини, викладені в позовній заяві щодо ненадання ОСОБА_2 фінансової допомоги на утримання спільного з позивачем сина, ухилення відповідача від спілкування та виховання сина є неправдивими та мають на меті створення у суду негативного образу про ОСОБА_2 .

Вказується, що незважаючи на те, що сторони проживають окремо, ОСОБА_2 систематично надає фінансову допомогу позивачу на утримання спільного сина: позивач самостійно додала до матеріалів справи скріншоти з програми «Приват24» про перерахунок ОСОБА_2 грошових коштів в період коли сторони вже спільно не проживали.

Зауважується, що відповідач систематично надає фінансову допомогу на утримання сина ОСОБА_3 , що підтверджується відповідними банківськими платіжними дорученнями та квитанціями.

Однак, звертається увага на те, що після початку війни, в період з березня по травень 2022 року, відповідач був повністю позбавлений будь-яких доходів та можливості надавати фінансову допомогу позивачу, проте з 9 червня 2022 року відповідач самостійно (до отримання позовної заяви) почав надсилати грошові кошти на користь позивача з призначенням платежу «допомога на дитину».

Зазначається, що 25.08.2020 ОСОБА_2 був звільнений з посади менеджера із збуту відділу медичного напрямку ТОВ «ХЛР», що повністю узгоджується з тим, що відповідач надсилав грошові кошти у значних розмірах, адже мав постійний дохід. Після звільнення Відповідач не має постійного доходу та працює в таксі, що, на його думку, свідчить про неспроможність сплачувати заявлений позивачем розмір аліментів.

Наголошується, що в позовній заяві позивач зазначає про наявність у відповідача транспортного засобу, RENAULT LOGAN ДНЗ. НОМЕР_5 , проте не повідомляється, що даний транспортний засіб перебуває в кредиті, хоча даний транспортний засіб був придбаний в період перебування сторін у шлюбі і позивач знала про умови та порядок придбання вказаного автомобіля, адже надала свою згоду на укладення договору.

Враховуючи розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та рівність батьків в обов`язку утримувати сина ОСОБА_2 визнає позов в частині призначення аліментів в розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень на дитину.

Щодо призначення аліментів на утримання дружини, у відзиві відзначається, що необхідною умовою утримання дружини, з якою проживає дитина є можливість чоловіка надавати матеріальну допомогу.

Отже, враховуючи розмір прожиткового мінімуму та розмір доходів Відповідача, останній визнає позов в частині призначення аліментів по утриманню матері дитини в розмірі 1 000 (одна тисяча) гривень.

Щодо відповіді на відзив

26.07.2022 на адресу Солом`янського районного суду міста Києва надійшла відповідь на відзив, датована 23.07.2022, за підписом представника позивача - ОСОБА_4 (діє на підставі ордеру), в якій викладено пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотивів їх відхилення.

Зокрема, представник позивача вказує, що суми стягнення аліментів, які визнаються позивачем є очевидно недостатніми ані для утримання малолітнього сина, ані для утримання його матері.

Щодо твердження Відповідача про «систематичність фінансової допомоги» звертається увага на те, що два останніх платежі, які були здійсненні відповідачем та долучені до матеріалів справи були здійсненні не з «доброї волі» та бажання «виконати батьківській обов`язок», а щоб ввести суд в оману та скласти гарне враження:

-перший платіж був здійсненний 03 лютого 2022 року - 3 500,00 грн, вже тоді позовна заява була подана, а на сайті судової влади з 14.01.2022 була наявна інформація про предмет позову;

-другий платіж від 09 червня 2022 року - у сумі 3 000,00 грн, тобто перед днем народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Зауважується, що відповідач має у власності автомобіль, не дивлячись на наявність кредитного договору, платежі по якому, останній у сумі 5 965,64 (п`ять тисяч гривень дев`ятсот шістдесят п`ять гривень 64 копійок), належно сплачує щомісяця, що, на думку позивачки, свідчить про те, що відповідач має неофіційний дохід.

Звертається увага на те, що син позивача та відповідача почав ходити у садочок, про що свідчить довідка видана 21.07.2022, більшу частину витрати на садочок несе позивач самостійно. Дитина підростає, їй треба постійно оновлювати одяг, забезпечувати відповідним харчуванням, за необхідності водити до лікарів та купувати лікарські препарати тощо.

На думку позивачки, відповідач свідомо не оформлюються на роботі, щоб ухилятися від сплати аліментів на дитину, а тому доцільно стягнути з відповідача аліменти у розмірі 5 000,00 (п`ять тисяч гривень нуль копійок), з подальшою індексацією відповідно до закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Вказується, що наразі позивач та дитина проживають у Києві, свого житла позивач не має, орендує квартиру та сплачує орендну плату, про що свідчить договір оренди від 15.06.2022, відповідач, натомість, матеріальної допомоги на утримання дружини у добровільному порядку не надає, що ставить позивача у скрутне становище, так як остання піклується не тільки про себе, а й про спільну дитину з відповідачем.

Звертає увагу, що відповідач є працездатним та отримує дохід від служби в таксі, що сам визнає у своєму відзиві, а тому представник позивача наголошує на необхідності задоволення позовних вимог у повному розмірі.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

11.08.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 11.08.2017, виданим Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (а.с. 6).

ІНФОРМАЦІЯ_5 у позивачки з відповідачем народився син - ОСОБА_3 що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 від 13.06.2020 виданого Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) /а.с. 7/.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.09.2021 у справі № 711/4184/21 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_6 ), зареєстрований 11.08.2017 у Черкаському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 992, - розірвано.

Як стверджує позивачка та не заперечує відповідач, малолітній син сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , після розірвання шлюбу проживає разом з матір`ю, ОСОБА_5 (позивачкою).

В матеріалах справи міститься інформація з Єдиного державного реєстру за пошуковим запитом РНОКПП відповідача зі змісту якої за останнім зареєстрований транспортний засіб Renault Logan (а.с. 7).

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії кредитного договору № 1/3372580 від 22.02.2019 (а.с. 69-73) вказане авто придбано на умовах кредитування із строком користування кредитом з 22.02.2019 по 21.02.2026 включно (п. 1.1. договору).

Також, в матеріалах справи наявні копії відповідей Київського міського центру зайнятості (від 07.12.2021) та Черкаського обласного центру зайнятості (від 08.12.2021) за змістом яких ОСОБА_2 на обліку не перебуває (а.с. 12, 13).

Відповідач стверджує, що з вересня 2020 року не має постійного доходу та працює в таксі, що, на його думку, свідчить про неспроможність сплачувати заявлений позивачем розмір аліментів.

Матеріали справи містять докази перерахування грошових коштів (скріншоти поповнення банківської карти) відповідачем на користь позивачки, в т.ч. з призначенням платежу «допомога на дитину» (а.с. 14-26, 76, 77):

-09.06.2022 на суму 3 000,00 грн;

-03.02.2022 на суму 3 500,00 грн;

-01.10.2021 на суму 4 500,00 грн;

-30.08.2021 на суму 5 000,00 грн;

-26.07.2021 на суму 3 200,00 грн;

-25.07.2021 на суму 1 000,00 грн;

-19.05.2021 на суму 500,00 грн;

-04.05.2021 на суму 4 100,00 грн;

-02.04.2021 на суму 4 600,00 грн;

-26.01.2021 на суму 6 000,00 грн;

-24.12.2020 на суму 6 000,00 грн;

-027.11.2020 на суму 6 000,00 грн;

-22.10.2020 на суму 6 000,00 грн;

-10.09.2020 на суму 7 000,00 грн;

-06.08.2020 на суму 6 000,00 грн.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Щодо вимог про стягнення аліментів на утримання дитини

Положеннями ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України), під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні (відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.02.2021 у справі № 520/21069/18, провадження № 61-1347св20).

Згідно з ст. 180, ч. 3 ст. 181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Положеннями ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Вбачається, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано або вони взагалі не перебували в ньому.

Отже, перебування батьків у шлюбі або його розірвання не впливає на обов`язок батьків утримувати дитину.

При цьому добровільний порядок сплати аліментів не виключає права стягувача аліментів у будь-який час звернутися з заявою про стягнення аліментів до суду.

Відповідно до ст. 8 ЗУ "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст. 182 СК України, визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

За змістом законодавства, аліменти є власністю дитини, а обов`язок суду полягає в першу чергу забезпечити дитині право на належне утримання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Згідно з правовою позицією викладеною у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 490/4522/16-ц від 04.07.2018, суд не вправі самостійно визначати спосіб стягнення аліментів.

Аналіз вказаних норм свідчить, що кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Тобто, визначення способу (в твердій грошовій сумі чи частці) залежить тільки від вибору одержувача аліментів.

При вирішенні питання про стягнення аліментів у даній справі суд враховує що відповідач є фізично здоровою особою працездатного віку, наразі працює в службі таксі, має дохід.

Таким чином, відповідач зобов`язаний утримувати дитину в межах, необхідних для її зростання і виховання, повноцінного здоров`я, задовільного фізичного, духовного та морального розвитку.

При цьому, суд враховує, що батько дитини зобов`язаний приймати участь в утримані своєї дитини до досягнення нею повноліття, а не перекладати свої обов`язки на позивача та/або інших осіб.

Судом враховано вимоги ч. 1 ст. 191 СК України, згідно якої аліменти на дітей за рішенням суду присуджуються від дня пред`явлення позову, яким в даній справі є 12.01.2022 (а.с. 36, зворотня сторона), а тому доводи позивача про стягнення аліментів починаючи з 01.10.2021 не враховуються.

При цьому, суд також бере до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Аналіз змісту наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

ОСОБА_5 не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

При цьому суд врахував, що відповідач довів, що у спірний період періодично здійснював певні платежі на користь дитини.

Відповідач не надав доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти на дитину у розмірі 5 000,00 грн щомісячно.

Так, вказавши, що наразі працює в службі таксі, відповідач доводів щодо орієнтовного місячного доходу не навів, з огляду на що фінансову неможливість здійснення оплати аліментів на дитину у визначеному позивачем розміру не спростував. При цьому, суд в першу чергу виходить з найкращих інтересів дитини та необхідності створення умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За таких обставин, виходячи з найкращого та максимально можливого врахування інтересів дитини, суд приходить висновку про часткове задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача аліментів на утримання утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000,00 грн, з подальшою індексацією відповідно до закону, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з дня звернення до суду (12.01.2022) і до досягнення ним повноліття ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ).

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд зобов`язаний допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

При цьому, суд роз`яснює, що ч. 1 ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Так, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.08.2022 у справі № 712/6313/21 (провадження № 61-3728 св 22) зазначено:

«Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки)».

Щодо вимог про стягнення аліментів на утримання матері дитини до досягнення дитиною трьох років

За змістом ч. 1 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Згідно з ст. 77 СК України, утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно.

Відповідно до частин першої та другої статті 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.ч. 2, 6 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років (в т.ч. в разі розірвання шлюбу), за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.06.2019 у справі № 201/2097/17 (провадження № 61-26230 ск 18) визначальним на підставі цієї норми закону є наявність у дружини права на утримання, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища.

Положеннями ч. 1 ст. 182 СК України, зокрема, встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.

Вирішуючи спір на підставі наданих сторонами доказів, врахувавши наведені норми матеріального права, суд дійшов висновку про те, що відповідач є працездатною особою та отримує грошові доходи, а позивач на даний час не працює, здійснює догляд за дитиною, яка не досягла трирічного віку, знаходиться у скрутному матеріальному становищі.

Разом з тим, суд вважає визначити розмір аліментів на утримання позивачки до досягнення малолітньою дитиною сторін 3-річного віку у розмірі 1 000,00 грн щомісячно з урахуванням матеріального становища відповідача та обставин справи, зокрема, з огляду на наявність у відповідача кредитних зобов`язань (із строком сплати до 21.02.2026), та наявність судового рішення (прийнятого у цій же справі) про стягнення з нього на користь позивачки аліментів на утримання дитини до досягнення нею повноліття.

Щодо витрат на правову допомогу

Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно положень ч.ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено наступне:

«Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 та інших».

В позовній заяві вказано, що позивачем понесено 3 800,00 грн витрат на правову допомогу у зв`язку з розглядом справи.

На підтвердження таких обставин, до позовної заяви долучено копії договору про надання правової допомоги від 01.12.2021, укладеного між позивачкою та адвокатом Бойко Д.М. (а.с. 30-31), акту приймання-передачі послуг за цим договором (а.с. 32) та квитанції до прибуткового касового ордеру на суму 3 800,00 грн (а.с. 33).

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що в акті приймання-передачі наданих послуг від 12.01.2022 (а.с. 32) під пунктом 5 зазначено «представництво інтересів Клієнта в судовому засіданні - 700,00 грн».

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

У постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19 вказано, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Позивачем доведено реальність судових витрат, крім необхідності витрат у розмірі 700,00 грн за послугу представництва інтересів в судовому засіданні, оскільки розгляд справи відбувався у письмовому провадженні (без виклику сторін).

Дійсна необхідність вбачається з загальної ситуації, в якій опинився позивач, який був вимушений вчиняти заходів щодо свого захисту в судовому порядку.

Щодо фінансового стану сторін, то відповідачем не доведено, що його фінансовий стан свідчить про непомірність покладення на нього тягаря сплати витрат на правничу допомогу у визначеному позивачем розмірі.

При цьому, суд бере до уваги те, що відповідач своїм правом на подачу письмових пояснень чи заперечень, а також на звернення з клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не скористався, хоча положеннями п. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності відповідних витрат покладено саме на нього.

З урахуванням наведеного, відсутність клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а також з огляду на приписи п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вбачає наявність підстав для часткове задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача у даній справі витрат на правничу допомогу, а саме: у сумі 3 100,00 грн (заявлена до стягнення сума витрат на правову допомогу за виключенням витрат на участь представника у судовому засіданні, оскільки воно не проводилось).

Щодо судового збору

Приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992,40 грн на користь держави.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 89, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів, - задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000,00 грн, з подальшою індексацією відповідно до закону, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 12.01.2022 і до досягнення ним повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Стягувати з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі у розмірі 1 000,00 грн, з подальшою індексацією відповідно до закону, щомісячно починаючи з 12.01.2022 і до досягнення дитиною ( ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) трьох років - ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_3 ) 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок) судового збору на користь держави.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич