Номер провадження: 22-ц/813/488/22
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Аркадія Плаза» у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аркадія Плаза» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Плаза Естейт» (третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Білоус Ірина Олександрівна) про визнання правочину удаваним, переведення прав та обов`язків покупця, визнання права власності, визнання правочину частково недійсним, скасування рішення та записів про реєстрацію права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аркадія Плаза», ОСОБА_3 (третя особа - ОСОБА_2 ) про визнання недійсним договору оренди, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Абухіна Р.Д. 22 липня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У червні 2020 року ТОВ «Аркадія Плаза» звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Плаза Естейт» (третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Білоус І.О.) про визнання правочину удаваним, переведення прав та обов`язків покупця, визнання права власності, визнання правочину частково недійсним, скасування рішення та записів про реєстрацію права власності (а.с. 3-10).

В обґрунтування позову ТОВ «Аркадія Плаза» посилалося на те, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належало нерухоме майно - дачний будинок загальною площею 291,7 кв.м., житловою площею 230,6 кв.м., який складається з наступних частин: дачний будинок (літ. «Д») та огорожа (1-3), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Дана обставина підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 124329217 від 17 травня 2018 року.

16 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Аркадія Плаза» було укладено Договір оренди №1, згідно якого орендодавець зобов`язався надати, а орендар прийняти у строкове платне користування об`єкт нерухомості загальною площею 291,7 кв.м., житловою площею 230,6 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.7.1 зазначеного Договору оренди, він вступає в силу з моменту підписання сторонами та діє до 01 грудня 2022 року. Зазначений Договір оренди не розривався за згодою сторін або за рішенням суду був є діючим на час звернення до суду.

Об`єкт оренди було передано орендодавцем орендарю за відповідним Актом приймання-передачі від 16 грудня 2019 року.

За весь час користування об`єктом оренди ТОВ «Аркадія Плаза» належним чином виконувало всі покладені на нього Договором оренди №1 від 16 грудня 2019 року обов`язки орендаря.

07 травня 2020 року зазначений дачний будинок було захоплено силовим шляхом невідомими особами, які назвали себе представниками нового власника будинку - ОСОБА_2 , на підтвердження чого ними було пред`явлено ряд документів.

Так, згідно Протоколу №1 від 17 грудня 2019 року установчих зборів засновників ТОВ «Плаза Естейт», ОСОБА_1 , як єдиний засновник, прийняла рішення створити ТОВ «Плаза Естейт» і внести до його статутного капіталу наступні майнові внески:

-нерухоме майно: дачний будинок загальною площею 291,7 кв.м., житловою площею

230,6 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, вартістю 100 000 (сто тисяч) грн.;

-нерухоме майно: земельна ділянка, кадастровий номер :26:005:0090, площею 0,0215 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, вартістю 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн.

Згідно Акту приймання-передачі майна до статутного капіталу ТОВ «Плаза Естейт» від 17,12.2019 року на підставі рішення установчих зборів засновників ТОВ «Плаза Естейт» за №1 від 17.12.2019 року ОСОБА_1 передала а ТОВ «Плаза Естейт» прийняло наступне майно :

-нерухоме майно: дачний будинок загальною площею 291,7 кв.м., житловою площею

230,6 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, вартістю 100 000 (сто тисяч) грн.;

-нерухоме майно: земельна ділянка, кадастровий номер :26:005:0090, площею 0,0215 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10, вартістю 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн.

Згідно Акту приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «Плаза,Естейт» від 18.12,2019 року, у зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Плаза Естейт» від 17.12.2019 року ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 прийняв частку у статутному капіталі ТОВ «Плаза Естейт» у розмірі 100 %, яка в грошовому еквіваленті становить 150 000 грн.

Згідно Акту приймання-передачі майна зі статутного капіталу ТОВ «Плаза Естейт» від 27.12.2019 року на підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ «Плаза Естейт» за №5 від 27,12.2019 року, у зв`язку із виходом із складу учасників ОСОБА_1 , ТОВ «Плаза Естейт» повернуло, а ОСОБА_2 прийняв наступне майно:

- нерухоме майно: дачний будинок загальною площею 291,7 кв.м., житловою площею

230,6 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, вартістю 100 000 (сто тисяч) грн.;

-нерухоме майно: земельна ділянка, кадастровий номер :26:005:0090, площею 0,0215 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, вартістю 50000 грн.

ТОВ «Аркадія Плаза» вважало, що Акт приймання-передачі майна до статутного капіталу ТОВ «Плаза Естейт» від 17.12.2019 року в частині приймання-передачі до статутного капіталу ТОВ «Плаза Естейт» нерухомого майна: дачного будинку загальною площею 291,7 кв.м., житловою площею 230,6 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є удаваним правочином, який порушує права та законні інтереси ТОВ «Аркадія Плаза».

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси із зустрічним позовом до ТОВ «Аркадія Плаза», ОСОБА_3 (третя особа - ОСОБА_2 ) про визнання недійсним договору оренди (а.с. 73-78).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що її представником ОСОБА_3 було здійснено розпорядження майном всупереч вказівок ОСОБА_1 . Крім того, договір оренди не відповідає інтересам ОСОБА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2021 року зустрічний позов ОСОБА_1 було задоволено. Визнано недійсним договір оренди №1 від 16 грудня 2019 року, укладений між ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_1 , з ТОВ «Аркадія Плаза» щодо оренди будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні позову ТОВ «Аркадія Плаза» відмовлено (а.с.166-175).

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Аркадія Плаза» просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов ТОВ «Аркадія Плаза» задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 179-184).

На думку апелянта, для скасування нотаріально посвідченої довіреності, в тому числі скасування її частини, необхідне нотаріально посвідчене оформлення волі самого довірителя щодо скасування, а не просте письмове його повідомлення, яке оформлене неналежним чином, а можливо, і підроблене з метою створення доказу такого повідомлення. Крім того, інформації щодо отримання ОСОБА_3 заборони розпорядження та/або відчуження спірного будинку немає. Щодо зустрічного позову, то апелянт зазначає, що у даному випадку ОСОБА_1 є неналежним позивачем, тобто особою, якій не належить право вимоги по пред`явленому позову, оскільки з 27 грудня 2019 року власником спірного об`єкта нерухомості став ОСОБА_2 .

Сторони про розгляд справи на 27 вересня 2022 року були сповіщені належним чином.

Заяв, клопотань від учасників справи на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ТОВ «Аркадія Плаза» підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на праві приватної власності належав будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

16 лютого 2018 року ОСОБА_1 видала ОСОБА_3 довіреність із правом розпоряджатись її майном.

10 липня 2019 року ОСОБА_1 видала довіреність на ОСОБА_4 із правом представляти її інтереси.

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 прийняла рішення щодо створення юридичної особи для внесення до Статутного капіталу належного їй майна.

02 грудня 2019 року ОСОБА_4 , за вказівкою ОСОБА_1 , направив ОСОБА_3 лист, в якому повідомив ОСОБА_3 про заборону розпорядження та/або відчуження будинку за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 отримав зазначений лист 05 грудня 2019 року, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_3 на поштовому відправлені.

Зазначений лист, опис вкладення 949, поштове повідомлення 949 та квитанція були досліджений судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи.

Однак, всупереч заборони ОСОБА_1 , 16 грудня 2019 року ОСОБА_3 уклав договір оренди №1 за яким передав в оренду ТОВ «Аркадія Плаза» будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

17 грудня 2019 року ОСОБА_4 , діючий в інтересах ОСОБА_1 , створює підприємство ТОВ «Плаза Естейт». 18 грудня 2019 року ОСОБА_1 продає свою частку в Статутному капіталі ТОВ «Плаза Естейт» ОСОБА_2 . 27 грудня 2019 року ОСОБА_2 виходить із складу учасників ТОВ «Плаза Естейт» та набуває право власності на спірний будинок.

ТОВ «Аркадія Плаза», звертаючись до суду із первісним позовом про визнання правочину удаваним, переведення прав та обов`язків покупця, визнання права власності, визнання правочину частково недійсним, скасування рішень та записів про державну реєстрацію, обґрунтовувало його тим, що Акт приймання-передачі до статутного капіталу ТОВ «Плаза Естейт» нерухомого майна будинку за адресою: АДРЕСА_1 від 17 грудня 2019 року, є удаваним правочином.

Також Позивач зазнав, що метою зазначених дій ОСОБА_1 було саме відчуження майна і зазначені дії є за своєю суттю договором купівлі-продажу майна.

ТОВ «Аркадія Плаза» стверджує, що саме Акт приймання-передачі до статутного капіталу ТОВ «Плаза Естейт» нерухомого майна будинку за адресою АДРЕСА_1 від 17 грудня 2019 року є, за своєю суттю, договором купівлі-продажу майна, та порушує право Товариства щодо переважного викупу орендованого ними майна.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав н нерухоме майно №209571600 від 20 травня 2020 року, наданої позивачем вбачається, що підставою для державної реєстрації права власності (номер запису 34715803 від 17 грудня 2019 року) зазначено рішення установчих зборів засновників серія та номер: 1, виданий 17 грудня 2019 року, видавник ТОВ «Плаза Естейт»; акт приймання-передачі майна, серія та номер: б/н, виданий 17 грудня 2019 року видавник ТОВ «Плаза Естейт», ОСОБА_1 .

Згідно пояснень сторін, вказані документи ніким не були оскаржені на момент розгляду справи, а тому є дійсними та чинними.

Згідно п. 48 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабміну України від 25.12.2015р. №1127, для державної реєстрації права власності у зв`язку з передачею майна у власність юридичної особи як внесок (внесення майна до статутного (складеного) капіталу (статутного фонду), вступні, членські та цільові внески членів кооперативу тощо) подаються: 1) документ, що посвідчує право власності особи на майно, що передається у власність юридичної особи (крім випадку, коли право власності на таке майно вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); 2) акт приймання-передачі майна або інший документ, що підтверджує факт передачі такого майна. Справжність підписів на акті приймання-передачі майна або іншому документі, що підтверджує факт передачі такого майна, засвідчується відповідно до Закону України "Про нотаріат"; 3) рішення органу або особи, уповноважених установчими документами юридичної особи або законом (у разі, коли передача майна здійснюється іншою юридичною особою); 4) письмова згода всіх співвласників (у разі, коли передача здійснюється щодо майна, що перебуває у спільній власності).

Суд дійшов вірного висновку, що підставою для внесення запису 34715803 від 17 грудня 2019 року були акт приймання-передачі майна, серія та номер: б/н, виданий 17 грудня 2019 року, видавник ТОВ «Плаза Естейт», ОСОБА_1 , а також рішення установчих зборів засновників серія та номер:, виданий 17 грудня 2019 року, видавник ТОВ «Плаза Естейт», яке є чинним та не оскаржується в цьому спорі. Визнання недійсним лише акту не скасує запис про реєстрацію, адже підставою для його внесення було 2 юридичних факту, а оскаржується лише один.

Також судом зазначено, що Акт приймання-передачі до статутного капіталу ТОВ «Плаза Естейт» нерухомого майна будинку за адресою: АДРЕСА_1 від 17 грудня 2019 року, був укладений саме на виконання Рішення установчих зборів засновників (учасників) ТОВ «Плаза Естейт» за №1 від 17 грудня 2019 року.

Рішення установчих зборів засновників (учасників) ТОВ «Плаза Естейт» за №1 від 17 грудня 2019 року є правовстановлюючим документом, на підставі якого ОСОБА_1 набула корпоративних прав у Товаристві та сформувала статутний капітал.

Частиною першою статті 50 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» № 13 від 24.10.2008 року зазначено, що за своєю правовою природою рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

На підставі викладеного суд дійшов вірного висновку, що на момент ухвалення судового рішення, рішення установчих зборів засновників серія та номер:1, виданий 17 грудня 2019 року, видавник ТОВ «Плаза Естейт» - є чинним. Перевірка правильності зазначеного рішення не може бути предметом розгляду цієї справи.

Також позивач стверджував, що Акт приймання-передачі до статутного капіталу ТОВ «Плаза Естейт» нерухомого майна будинку за адресою: АДРЕСА_1 від 17 грудня 2019 року є договором купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Однак, з матеріалів справи вбачається, що оскаржуваний акт складала виключно ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 не був стороною цього правочину та не підписував оскаржуваний акт, жодних прав та обов`язків за цим актом не набув. Тому, колегія суддів погоджується із висновком суду про відсутність правових підстав вважати зазначений акт двостороннім договором купівлі-продажу майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В свою чергу, ОСОБА_2 18 грудня 2019 року набув саме корпоративні права ТОВ «Плаза Естейт», а не майно, що є предметом спору. Набуття майна ОСОБА_2 відбулось пізніше, 27 грудня 2019 року, коли ОСОБА_2 вийшов зі складу учасників Товариства.

Крім того, ТОВ «Аркадія Плаза» одночасно просить визнати недійсним Акт приймання-передачі до статутного капіталу ТОВ «Плаза Естейт» нерухомого майна будинку за адресою: АДРЕСА_1 від 27 грудня 2019 року в частині передачі нерухомого майна будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що згідно до змісту оскаржуваного Акту, він укладений на підставі Рішення Загальних зборів учасників (засновників) №5 від 27 грудня 2019 року. Зазначене рішення також є чинним та ніким не оскаржувалось.

Згідно частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Згідно частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України). У разі недійсності правочину суд застосовує реституцію: кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).

Будь-який недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється (ст. 236 ЦК).

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що позивач не довів належними доказами, яким саме нормам чинного законодавства не відповідає оскаржуваний акт від 27 грудня 2019 року.

Згідно ч. 2 ст. 777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного суду від 22 травня 2019 року у справі №201/10030/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 757/4324/16, у разі здійснення відчуження орендованого майна за договором купівлі-продажу без повідомлення про це орендаря, належним способом захисту порушених прав орендаря є заявлення вимоги про переведення на нього прав та обов`язків покупця за договором.

В межах розгляду цієї справи судом було встановлено передання майна до Статутного капіталу Товариства з метою набуття корпоративних прав юридичної особи. ОСОБА_1 , передавши майно до Статутного капіталу Товариства, набула право управляти Товариством. З огляду на те, що вона була єдиним засновником Товариства при його створені, то підстав трактувати це договором купівлі-продажу суд обґрунтовано не вбачав.

Крім того, відповідно до діючої судової практики, переведення прав та обов`язків покупця на орендаря можливо при здійсненні відчуження майна шляхом укладання договору купівлі-продажу. Діюче законодавство та судова практика не передбачає переведення прав та обов`язків покупця при внесені майна до Статутного капіталу Товариства.

Також, ТОВ «Аркадія Плаза» заявлені вимоги щодо визнання права власності на оспорюване майно, однак зазначена позовна вимога не підтверджена жодним належним та допустимим доказом.

Згідно ст. 392 ЦК України, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Беручи до уваги, що заявляти вимоги щодо визнання права власності може лише діючий власник, яким позивач ніколи не був, то колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що вимоги про визнання ТОВ «Аркадія Плаза» власником спірного майна не ґрунтуються на законі.

Відповідна правова позиція також викладена в Постанові Велико палати Верховного суду від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18.

Згідно частини 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на те, що суд першої інстанції обґрунтовано не встановив правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання правочину удаваним, то і задоволення інших, похідних від неї вимог, є безпідставним та не підлягає задоволенню.

Щодо зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 , то судом зазначено наступне.

Так, 02 грудня 2019 року ОСОБА_1 надіслала лист на ім`я ОСОБА_3 , який останній отримав 05 грудня 2019 року. В зазначеному листі ОСОБА_1 повідомила ОСОБА_3 про свої наміри щодо будівлі за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до повідомлення, яке досліджувалось судами першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 чітко визначила заборону розпоряджатись належним їй майном, у зв`язку із її намірами внести майно до Статутного капіталу Товариства.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що на момент укладення договору оренди №1 від 16 грудня 2019 року ОСОБА_3 діяв в супереч волі свого Довіртеля.

Також, судами досліджено умови оскаржуваного договору оренди №1 від 16 грудня 2019 року.

У розділі 2 вказаного Договору зазначено, що строк передання майна від орендодавця до Орендаря складає 5 днів. В той же час, повернення його орендарем здійснюється протягом 30 днів.

Розділ 3 встановлює, що орендодавець несе усі витрати, що пов`язані з експлуатацію майна орендарем. А саме, робить усі ремонти, забезпечує додержання санітарних та протипожежних вимог, усуває наслідки усіх аварій (незалежно з вини кого вони наступили), несе повну матеріальну відповідальність за Об`єкт оренди. В той же час, орендар зобов`язаний лише сплачувати орендну плату та використовувати майно за призначенням.

Згідно Розділу 4 Договору, у орендаря дуже широкий спектр прав: і укладати договори суборенди без погодження із орендодавцем на власних умовах, здійснювати будь-які поліпшення та ремонти без погодження з орендодавцем, більш того, орендодавець повинен буде компенсувати витрати на ці дії. Орендодавець має право лише 1 раз на рік перевіряти технічний стан майна із попереднім погодження із орендарем.

При цьому, орендна плата складає 2000,00 грн. на квартал і сплачується за 5 днів до закінчення договору оренди .Комунальні платежі сплачуються Орендарем, але при закінчені строку дії договору мають бути відшкодовані Орендодавцем Орендарю. Відповідно, з врахуванням вартості комунальних послуг, - орендна плата за весь період є значно нижчою, ніж сума відшкодування комунальних платежів. За таких умов, ОСОБА_1 повинна сплатити ТОВ «Аркадія Плаза» гроші за користування її же майном.

Розділ 7, який встановлює умови відповідальності сторін, не є співрозмірним умовам оренди мана та колу обов`язків сторін за договором. Так, орендар не несе жодної відповідальності. В той же час, на орендодавця покладаються штрафні санкції у розмірі від 1000000,00 до 10000000,00 грн. Будь-яке порушення договору з орендодавця в незалежності від причин карається штрафом. При цьому, договір не містить розділ про форс-мажорні обставини.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що надані послуги (передання в оренду майна) не співвмірні із орендною платою, яка може бути отримана в майбутньому. Негативні ризики значно перевищують вигоду від укладання правочину. Тобто, порушений дисбаланс інтересів сторін в договорі.

Відповідно до частин першої та другої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу. (п. 3.10. Постанови Пленуму ВГСУ 29.05.2013 № 11).

Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Частина третя статті 203 ЦК України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229 - 233 ЦК України.

Згідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів. Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Згідно ч.1 ст. 241 ЦК України, у випадку вчинення правочину представником з перевищенням повноважень, такий правочин створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою.

Статтею 13 ЦК України визначено межі здійснення цивільних прав: цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства; не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.

За змістом наведених вище норм матеріального права - особи, які виступають від імені фізичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно.

Те, що наслідком визнання правочину недійсним за приписами статті 232 ЦК України, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони солідарного відшкодування збитків, не звужує межі застосування частини першої статті 232 ЦК України лише до правовідносин на підставі договору, а є приведенням права довірителя відшкодовувати збитки у відповідність до встановленого законодавчого регулювання представництва на підставі акта органу юридичної особи та представництва за законом.

Зазначена правова позиція викладена в Постанові Великої палати Верховного суду від 22 жовтня 2019 року в рамках справи № 911/2129/17.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 доведено, що ОСОБА_3 вчинив правочин з явним перевищенням своїх повноважень, виступаючи в супереч інтересам позивача, діючи виключно в інтересах ТОВ «Аркадія Плаза», вступивши з останніми у зловмисну домовленість.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ТОВ «Аркадія Плаза» про те, що для скасування нотаріально посвідченої довіреності, в тому числі скасування її частини, необхідне нотаріально посвідчене оформлення волі самого довірителя щодо скасування, а не просте письмове його повідомлення, яке оформлене неналежним чином, а можливо, і підроблене з метою створення доказу такого повідомлення, оскільки вказані доводи не гуртуються на вимогах закону, та є виключно припущеннями апелянта, не підтвердженими жодним доказом.

Крім того, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що інформації щодо отримання ОСОБА_3 заборони розпорядження та/або відчуження спірного будинку немає, оскільки вказані доводи висновки суду першої інстанції не спростовують, та зводяться лише до незгоди із висновком суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів законність рішення суду або свідчили б про невірну оцінку судом доказів.

Не можна погодитись і з доводами апеляційної скарги представника ТОВ «Аркадія Плаза» по те, що у даному випадку ОСОБА_1 є неналежним позивачем, тобто особою, якій не належить право вимоги по пред`явленому позову, оскільки з 27 грудня 2019 року власником спірного об`єкта нерухомості став ОСОБА_2 .

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що ОСОБА_1 оскаржила у судовому порядку укладений з ТОВ «Аркадія Плаза» договір оренди спірного нерухомого майна, стороною якого вона була, та який був чинним на момент пред`явлення позову, а тому правові перешкоди для оскарження такого договору у позивача були відсутні.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2021 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Аркадія Плаза» - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2021 року -- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 13 жовтня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе