Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
Надіслано судом: 30.11.2022. Зареєстровано: 30.11.2022. Забезпечено надання загального доступу: 02.12.2022.
Дата набрання законної сили: 23.11.2022
Номер судового провадження: 22-ц/822/806/22
ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2022 року м. Чернівці

Справа № 725/4873/20

Провадження №22-ц/822/806/22

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.

секретар - Петранюк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, головуючий у І-й інстанції - Іщенко І.В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 01 лютого 2020 року між ним ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримала від нього в борг грошові кошти в сумі 50 000 доларів США та 11 300 Євро для потреб сім`ї та зобов`язалась повернути дані кошти до 01 вересня 2020 року. Однак станом на день подання позову до суду відповідачі свої зобов`язання за договором позики від 01 лютого 2020 року не виконали.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь борг за договором позики від 01 лютого 2020 року в сумі 41 000 доларів США та 11 300 Євро, та судові витрати.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 лютого 2020 року в сумі 41 000 доларів США та 11 300 Євро.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 вересня 2021 року відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до нього про стягнення солідарно з ОСОБА_2 суми заборгованості за невиконаним договором позики від 01 лютого 2020 року в сумі 41 000 дол. США та 11 300 Євро, та судових витрат. Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до нього.

Посилається на те, що висновок суду про отримання ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики для потреб сім`ї, не відповідає обставинам справи. Позивач ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів того, що ним позичалися кошти ОСОБА_2 для потреб сім`ї.

Договір позики на 50 000 дол. США та 11 300 Євро, укладений між позивачем та ОСОБА_4 , не може вважатися таким, що укладений ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, оскільки в даному договорі відсутнє посилання на які потреби сім`ї дані кошти позичаються, також відсутня згода ОСОБА_5 на отримання в борг даної суми коштів. Даний правочин виходить за межі дрібного побутового, і тому його згода повинна була бути обов`язковою.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 вересня 2021 року - без змін.

Посилається на те, що під час укладання договору позики ОСОБА_2 повідомила позивача, що зазначені кошти будуть використані на погашення боргу сім`ї, який виник внаслідок купівлі у 2018 році подружжям транспортного засобу MERCEDES-BENZ, модель GLE 250, 2018 року виробництва, номерний знак НОМЕР_1 , а також відкриттям сімейного приватного стоматологічного кабінету. Саме по цій причині у власноручно написаній розписці ОСОБА_2 зазначила, що бере в борг гроші у ОСОБА_1 на потреби сім`ї. Зі слів ОСОБА_2 , вона діяла з відома і за згодою чоловіка. Під час розмов з ОСОБА_3 про необхідність повернення боргу він не заперечував про свою обізнаність щодо наявності договору позики, визнав особисту відповідальність за невиконання умов договору.

Відповідач ОСОБА_3 не спростував презумпцію правомірності договору позики від 01 лютого 2020 року, не звертався до суду з позовом про визнання договору позики частково недійсним.

ОСОБА_3 в своїй заяві до Другого ВДВС у м. Чернівці від 07 грудня 2021 року про необхідність зняття арешту коштів, який накладений у виконавчому провадженні з виконання оскаржуваного рішення у даній справі, не спростував зазначені обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Наявність оригіналу розписки у ОСОБА_1 , як позикодавця, згідно з положеннями статті 545 ЦК України підтверджує те, що зобов`язання з повернення позики відповідачами не виконано. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. У відповідачів виник солідарний обов`язок щодо повернення грошових коштів за договором позики від 01 лютого 2020 року.

Однак суд апеляційної інстанції не може погодитись з наведеними висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині стягнення боргу та судових витрат з ОСОБА_3 як солідарного боржника, а тому в іншій частині апеляційним судом не переглядається.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 01 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримала від позивача в борг грошові кошти в сумі 50 000 доларів США та 11 300 Євро для потреб сім`ї та зобов`язалась повернути ці кошти до 01 вересня 2020 року. Однак станом на день подання до суду позову, а саме 27 жовтня 2020 року, кошти не повернуто.

З розписки від 01 лютого 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 уклала договір позики з метою отримання грошових коштів на потреби та в інтересах сім`ї.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Установивши, що факт укладення договору позики та отримання у борг ОСОБА_2 від ОСОБА_6 грошових коштів підтверджується розпискою від 01 лютого 2020 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про виникнення між сторонами позикових правовідносин, зобов`язання за якими відповідач не виконала, та у зв`язку з цим про наявність підстав для стягнення з неї заборгованості за договором позики.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує з частиною четвертою статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, провадження № 14-72цс19.

Суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163цс12.

Згідно з частинами першою - третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тягар доведення обґрунтованості заявлених вимог за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , оскільки позивачем не надано достатніх доказів, які б могли свідчити про використання отриманих ОСОБА_2 у позику грошових коштів для задоволення потреб сім`ї, а саме для придбання автомобіля, який було придбано у 2018 році, чи іншого майна. Договір позики не містить посилання на мету отримання грошових коштів, їх цільове використання.

Отже, судом першої інстанції не встановлено, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що грошові кошти, одержані за договором позики, ОСОБА_2 використала в інтересах сім`ї.

Оскільки належними доказами не доведено того факту, що отримані як позика кошти були витрачені в інтересах сім`ї, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для солідарного обов`язку з повернення грошових коштів за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Посилання в рішенні суду першої інстанції на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, є безпідставним, оскільки в даній постанові встановлено, що при оформленні договору позики приватний нотаріус отримала заяву дружини, якою вона надала згоду своєму чоловікові на укладення договору позики. У справі, яка переглядається, така згода ОСОБА_3 не надавалася.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_3 з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_3 сплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 15 756 грн, що підтверджується квитанцією № 165 від 20 вересня 2022 року, скаргу задоволено, відтак витрати підлягають стягненню.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 вересня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про солідарне стягнення боргу за договором позики скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати у розмірі 15 756 гривень за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 29 листопада 2022 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...