Справа № 214/102/22
У Х В А Л А

Іменем України

про відмову у відкритті провадження по цивільній справі

22 серпня 2022 року м. Кривий Ріг

Суддя Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Ткаченко А.В., дослідивши матеріали позовної заяви представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Саксаганського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про зобов`язання зняти арешт з майна, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 , діючи від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовною заявою шляхом направлення поштовою кореспонденцією 31 грудня 2021 року (надійшла до суду 11 січня 2022 року), в якій просить суд: зобов`язати Саксаганський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зняти арешт з майна, накладений в межах виконавчих проваджень на підставі постанов про відкриття виконавчих проваджень, реєстраційні номери обтяжень №9852916 від 21 травня 2010 року та №13387234 від 14 грудня 2012 року.

За результатами автоматизованого розподілу матеріали позовної заяви передано в провадження судді Черновій Н.В. 11 січня 2022 року.

За результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі протоколу та розпорядження керівника апарату суду №257 від 24 травня 2022 року матеріали позову передано в провадження судді Ткаченку А.В. 24 травня 2022 року.

Відповідно до ч.1 ст.187 ЦПК України, суд відкриває провадження у справі за позовною заявою за відсутності підстав для залишення її без руху, повернення чи відмови у відкритті провадження.

Ухвалою суду від 30 травня 2022 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК України. Серед виявлених недоліків судом, зокрема, було зазначено про відсутність належного обґрунтування обраного представником позивача способу захисту (шляхом зобов`язання ДВС вчинити певні дії) в аспекті з характером та предметом спору (зняття арешту з майна), що визначало наявність неузгоджень у мотивувальній та прохальній частинах позову.

Окремо суд звертав увагу представника позивача, що положеннями ст.448 ЦПК України передбачено окремий порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця із зобов`язанням вчинити певні дії шляхом подання відповідної скарги в порядку ЦПК України у випадку оскарження рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України.

Крім того, суд акцентував увагу представника позивача на доцільності уточнення кола учасників справи з огляду на предмет спору та характер спірних правовідносин, які виникли з приводу накладення арешту на майно. Так, відповідно до п.2 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна», відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, тобто стягувач (її правонаступник), а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.

07 липня 2022 року через канцелярію суду від представника позивача ОСОБА_2 надійшла заява про усунення недоліків з долученням уточненої позовної заяви та клопотання про витребування доказів. Дослідженням змісту уточненої позовної заяви встановлено, що вимоги ухвали суду від 30 травня 2022 року позивач та його представник в повному обсязі не виконали, усунувши лише формальні недоліки позовної заяви. Станом на 22 серпня 2022 року жодних заяв, клопотань та позовної заяви в уточненій редакції від позивача та його представника до суду не надходило.

Ознайомившись з уточненою позовною заявою, наявними доказами, суд приходить до висновку про необхідність відмови у відкритті провадження з наступних підстав.

Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст.5 ЦПК України). Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Дослідженням змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів встановлено, що спір виник у зв`язку з наявністю в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, який є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, записів про обтяження (арешт) нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , який накладено державними виконавцями Саксаганського відділу ДВС в м. Кривому Розі постановою від 20 травня 2010 року серії АЕ №999820 та постановою від 14 грудня 2012 року в рамках виконавчого провадження №35610976. Наразі жодне з виконавчих проваджень на примусовому виконанні у відділі ДВС не перебуває та знищені за закінченням терміну їх зберігання, що виключає можливість встановлення інформації про стягувачів. Вказана обставина, на переконання представника позивача, також виключає можливість його звернення зі скаргою на дії / бездіяльність ДВС, оскільки ОСОБА_1 втратив статус боржника. Дізнавшись про накладення арешту на майно, у вересні 2021 року позивач звернувся до відділу ДВС із заявою про зняття арешту, однак отримав відмову. У зв`язку з цим, вважаючи відмову безпідставною та протиправною та не маючи статусу боржника з огляду на відсутність виконавчих проваджень та їх знищення, Філяков О.А., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звертається до суду з даним позовом з вимогою про зобов`язання відділу ДВС зняти арешт.

Таким чином, фактично предметом спору є оскарження бездіяльності державного виконавця в рамках виконавчого провадження, що стосується не зняття арешту, із зобов`язанням вчинити певні дії.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їхні права чи свободи. Порядок подання такої скарги регламентовано розділом 7 ЦПК України, адже вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця, оскільки є процесуальною дією державного виконавця, вчиненою в рамках виконавчо-процесуальних відносин, що виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем. Аналогічна правова позиція з цього приводу висловлена Верховним Судом у постанові від 04 листопада 2020 року справі № 520/7100/19.

Разом з тим, з позову та долучених до нього матеріалів слідує, що Філяков О.А., діючи в інтересах ОСОБА_1 , пред`явив позов, зі змісту якого не вбачається спору між сторонами про право власності (володіння, користування розпорядження) на майно, на яке накладено арешт, і таке право позивача ніким не оспорюється, не містить позов і матеріально-правових вимог до відповідача. Відсутність відомостей про стягувача, доказів, що виконавчі документи, які перебували на виконанні у відділі ДВС, були видані саме судами, у тому числі Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, на виконання судових рішень, ухвалених в порядку цивільного судочинства, виключає можливість звернення ОСОБА_1 до суду зі скаргою.

Згідно з ч.1 ст.287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Як слідує з п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Як вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 року у справі №340/25/19, для визначення юрисдикції таких спорів необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

Таким чином, позовна заява ОСОБА_1 до суб`єкта владних повноважень на предмет судового контролю за діями/бездіяльністю державного виконавця, за відсутності матеріально-правових вимог до відповідача та спору між сторонами про право власності (володіння, користування розпорядження) на майно, на яке накладено арешт, і таке право позивача ніким не оспорюється, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки визначає публічно-правовий спір між сторонами.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суддя при вирішенні питання про відкриття провадження по справі відмовляє у такому відкритті.

Зважаючи на наведені положення, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження по справі, оскільки пред`явлений ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду, зокрема, в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції. Відтак, для повернення судового збору, сплаченого за подання цього позову, позивачеві слід звернутися до суду з відповідним клопотанням, оскільки суд не вправі самостійно вирішувати питання повернення судового збору за відсутності клопотання особи, яка його сплатила.

Керуючись ст.ст.186 ч.1 п.1, 260, 261, 353-355 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У відкритті провадження по цивільній справі за позовною заявою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Саксаганського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про зобов`язання зняти арешт з майна відмовити.

Роз`яснити ОСОБА_1 право звернення до суду з аналогічною позовною заявою в порядку адміністративного судочинства, регламентованому КАС України.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга протягом 15 днів з дня її підписання безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Ухвалу складено та підписано 22 серпня 2022 року.

Суддя А.В. Ткаченко