Справа № 442/2639/21 Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б.
Провадження № 22-ц/811/3242/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М..,

секретаря Юзефович Ю.І.

розглянувши в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Широківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 червня 2021 року в складі судді Нагірної О.Б. у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, за участю заінтересованих осіб: Широківського районного ВДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області та Шаргородського районного ВДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області,-

встановив:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, у якій просив встановити юридичний факт неправильності (неповноти) запису про народження ОСОБА_1 № 31 від 24.07.1986 в частині запису національності його батька ОСОБА_2 , як «українець» замість «поляк»; зобов`язати Широківський районний ВДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області внести зміни до актового запису № 31 про народження ОСОБА_1 від 24.07.1986 в частині запису національність його батька ОСОБА_2 , зазначивши «поляк» замість «українець»; встановити юридичний факт неправильності (неповноти) запису про народження ОСОБА_2 № 31 від 11.05.1960 в частині запису національності його матері ОСОБА_3 , як «українка» замість «полька»; зобов`язати Шаргородський районний ВДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області внести зміни до актового запису № 31 про народження ОСОБА_2 від 11.05.1960 в частині запису національність його матері ОСОБА_3 , зазначивши «полька» замість «українка».

Заяву обґрунтовував тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Рози Люксембург, Широківського району Дніпропетровської області. Виховувався відповідно до польських традицій, сповідує римо-католицьку віру, підтримує стосунки із своїми родичами - поляками, святкує польські свята та вважає себе поляком. ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Івашківці Шаргородського району Віннницької області народився його батько, ОСОБА_4 . У 1926 в с. Івашківці Шаргородського району Віннницької області народилася його бабця, ОСОБА_3 .

Чинним законодавством України не передбачено порядок зміни чи встановлення факту реєстрації національності відділами РАЦС, а отже у позасудовому порядку визнати неправильність чи неповноту запису в акті цивільного стану неможливо. Просив заяву задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 червня 2021 року заяву задоволено.

Встановлено юридичний факт неправильності (неповноти) запису про народження ОСОБА_1 № 31 від 24.07.1986 в частині запису національності його батька, ОСОБА_2 , як «українець» замість «поляк».

Зобов`язано Широківський районний ВДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області внести зміни до актового запису № 31 про народження ОСОБА_1 від 24.07.1986 в частині запису національність його батька, ОСОБА_2 , зазначивши «поляк» замість «українець».

Встановлено юридичний факт неправильності (неповноти) запису про народження ОСОБА_2 № 31 від 11.05.1960 в частині запису національності його матері ОСОБА_3 , як «українка» замість «полька».

Зобов`язано Шаргородський районний ВДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області внести зміни до актового запису № 31 про народження ОСОБА_2 від 11.05.1960 в частині запису національність його матері, ОСОБА_3 , зазначивши «полька» замість «українка».

Рішення суду оскаржив представник Широківського ВДРАЦС у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає, що таке ухвалено на підставі неправильно встановлених обставин у справі, за неправильного застосування норм права, тому підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі у хронологічному порядку, починаючи з 1975 року, зазначає про порядок отримання паспорта та занесення у такий запису про національність громадянина СРСР, можливість зміни національності на підставі Указу Президента України від 31.12.1991, який діяв з 02.01.1992 по 27.01.1999.

Звертає увагу на право особи на індивідуальність та збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності.

Однак суд не врахував те, що чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про реєстрацію актів цивільного стану національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб, чим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження вільно обирати та відновлювати національність.

Національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи із державою.

У зв`язку з неможливість встановлення у судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності, спір про внесення змін та внесення в особисті відмітки національність «поляк», не підлягає розгляду у судовому порядку.

Покликається на практику касаційного суду.

Також зазначає, що підстави для внесення змін до актових записів цивільного стану зазначені у Правилах внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання.

При цьому, звертає увагу на те, що Указ Президента України від 31.12.1991 «Про порядок зміни громадянами України національності» втратив чинність та був відмінений Указом Президента України від 27.01.199 № 70/99.

Зазначає, що заява ОСОБА_1 розглянута Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області з порушенням законодавства, оскільки останній, як зазначає суд, народився та проживає в с. Рози Люксембург, Широківського району Дніпропетровської області.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 червня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Вирішити питання судових витрат.

Учасники справи заявник ОСОБА_1 , а також представники заінтересованих осіб: Широківського районного ВДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області та Шаргородського районного ВДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту, а право на національну ідентифікацію віднесено до особистих немайнових прав, що забезпечують соціальне буття фізичної особи.

Поряд з цим, встановити відповідний факт, окрім як в судовому порядку, не видається можливим з огляду на те, що чинним законодавством України не передбачений порядок зміни чи встановлення факту реєстрації національності відділами РАЦС, що підтверджується листом Міністерством юстиції № 03-42 від 2020, у якому зазначено, що заміна національності не входить до компетенції відділів державної реєстрації актів цивільного стану, дане питання може бути вирішено в судовому порядку.

Суд врахував, що встановлення факту належності до польської національності батька заявника та його самого, внесення відповідних зміни щодо запису про національність до даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян, необхідно заявнику для реалізації особистих прав та отримання можливості користуватися окремими пільгами і гарантіями наданими Республікою Польща, зокрема, вивчення польської культури, мови та встановлення національних зв`язків, спрощеного порядку в`їзду до Республіки Польща етнічних українців, які змогли підтвердити своє польське коріння, спілкування з рідними, що є етнічними поляками та проживають в Польщі

Оскільки національність особи визначається національністю її батьків, яка зазначається в актових записах про народження особи, то єдиним шляхом встановлення та визначення національності особи є внесення доповнень в актовий запис про її народження щодо національності її батьків

При цьому, суд зазначив, що єдиний нормативно-правовий документ, що встановлює порядок внесення записів до актів цивільного стану, а саме Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 р. № 96/5, не передбачає іншої процедури окрім як наявність рішення суду.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що є достатньо підстав для встановлення факту належності батька заявника ОСОБА_2 до польської національності, встановлення факту неправильності запису в актовому записі про народження ОСОБА_1 в частині зазначення в графі „національність батька „українець", замість правильного „поляк", тому заявлені вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження (ч. 2 ст. 19 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік фактів, що мають юридичне значення та які встановлюються в судовому порядку передбачений у ч.ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утримання; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного чи природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Згідно із ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення ОСОБА_1 свої доводи зводить до того, що вважає себе поляком, однак чинним законодавством України не передбачено порядку зміни чи встановлення факту реєстрації національності відділами РАЦС, а отже у позасудовому порядку визнати неправильність чи неповноту запису в акті цивільного стану неможливо, тому просив встановити факт неправильності (неповноти) запису про народження в частині записів національності його батька та матері його батька, а також зобов`язати Широківський районний ВДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області внести зміни до актових записів в частині записів національності.

Так, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився та проживає в с. Рози Люксембург Широківського району Дніпропетровської області. Реєстрація його народження проведена Широківським районним ВДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області, актовий запис № 31, від 24.07.1986, батьками зазначено: батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_5 .

Батько заявника, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народився у селі Івашківці Шаргородського району Вінницької області, батьками якого значаться: ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (свідоцтво про народження Серія НОМЕР_1 ).

Згідно із довідкою № Ф-642 від 11.05.2018, виданою ЦДІАУ м. Вінниця та свідоцтва про хрещення від 03.05.1960 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , хрещений 03.05.1960 у римо-католицькій парафії.

Крім цього, згідно із довідкою № 069-20-19, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народжений в с. Рози Люксембург, Широківського району Дніпропетровської області є практикуючим католиком, регулярно відвідує з сім`єю Костел Успіння Пресвятої Богородиці в Кривому Розі. У сім`ї практикують польські звичаї та традиції, як національні, так і святкові.

Як зазначає сам заявник, встановлення факту належності до польської національності батька заявника та його самого, внесення відповідних змін щодо національності до даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян, необхідно заявнику для реалізації особистих прав та отримання можливості користуватися окремими пільгами і гарантіями, наданими Республікою Польща, зокрема, вивчення польської культури, мови та встановлення національних зв`язків, спрощеного порядку в`їзду до Республіки Польща етнічних українців, які змогли підтвердити своє польське коріння, спілкування з рідними, що є етнічними поляками та проживають в Польщі, при цьому встановити такий факт у позасудовому порядку не є можливим.

Колегія суддів виходить з того, що питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України від 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності», відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу.

Зазначений Указ Президента України втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.

В свою чергу, чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про державну реєстрацію актів цивільного стану національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Статтею 11 Конституції України передбачено, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Відповідно до статті 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин, ратифікованої Україною 09 грудня 1997 року, кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Згідно із статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 810/2732/18 (К/9901/5276/19) (провадження № 11-381апп19) зроблено висновок, що «відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах органів державної реєстрації актів цивільного стану, відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Отже, національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу» (пункти 34, 35).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18 (провадження № 14-215цс19) та постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 754/7901/19 (провадження № 61-16791св19), від 18 березня 2020 року у справі № 761/36561/19 (провадження № 61-21818св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 759/13784/19 (провадження № 61-1024св20).

Також колегія суддів враховує те, що ст. 315 ЦПК України не передбачає встановлення в судовому порядку факту національності, оскільки встановлення такого факту не породжує для заявника правових наслідків.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить висновку, що в обраний заявником спосіб, факт належності особи до певної національності не встановлюється, тобто не може розглядатись у порядку окремого провадження за правилами цивільного судочинства, відтак у разі подання такої заяви суду необхідно відмовляти у відкритті провадження.

Разом з цим, суд першої інстанції розглянув по суті подану ОСОБА_1 заяву про встановлення факту, що має юридичне значення.

Крім цього, не може залишитися поза увагою суду і те, що згідно із вимогами ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Отже, провадження у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відкриваються судом на підставі подання письмової заяви, і така заява подається за місцем проживання фізичної особи - заявника.

За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Водночас має значення зареєстроване місце проживання.

Згідно з абзацом четвертим частини першої статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 лютого 2020 року (справа №161/1246/18).

Жодних документів, які б підтверджували факт проживання заявника ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , до матеріалів заяви не додано.

Натомість із копії паспорта заявника слідує, що з грудня 2008 року він зареєстрований у с. Рози Люксембург, Широківського району, Дніпропетровської області (а.с. 7).

Відповідно до ч. 9 ст. 187 ЦПК України якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України).

Таким чином, звернувшись до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник порушив правила підсудності, встановлені ЦПК України, що залишилося поза увагою суд першої інстанції та свідчить про розгляд справи з порушенням вимог процесуального закону.

З врахуванням наведеного, оскільки заявник просить встановити факт неправильності даних, зазначених в актових записах (що стосується національності) та просить в порядку окремого провадження зобов`язати заінтересовану особу по даній справі внести зміни до відповідних актових записів, при цьому, в обраний заявником спосіб такі обставини не встановлюються і не можуть розглядатися у порядку окремого провадження в порядку цивільного судочинства, колегія суддів вважає частково підставними доводи апеляційної скарги, відтак приходить висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно із вимогами ч. 1 ч. 377 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині є підстави, передбачені статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Враховуючи наведене, провадження у даній справі необхідно закрити на підставі вимог ч. 1 ст. 377, п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки заявлене питання не може бути встановлено у порядку, визначеному ЦПК України для розгляду справ в окремому провадженні.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що приписи «справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини другої статті 255 ЦПК України) стосуються як заяв, які не можуть розглядатися за правилами відповідно цивільного, адміністративного чи господарського судочинства, так і тих заяв, які взагалі не можуть розглядатися судами, відтак відсутні підстави для виконання вимог ч. 1 ст. 256 ЦПК України щодо роз`яснення позивачці до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Враховуючи наведені вище норми матеріального права та встановлені апеляційним судом обставини спірних правовідносин, а також допущені судом першої інстанції порушення при розгляді таких, колегія суддів приходить переконання про необхідність скасування оскаржуваного рішення та закриття провадження у справі за заявою про встановлення факту, що свідчить про часткову підставність апеляційної скарги.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись п. 1 ч. 1, ст. 255, п. 2 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 377, 382-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Широківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) - задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 червня 2021 року- скасувати.

Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, за участю заінтересованих осіб: Широківського районного ВДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області та Шаргородського районного ВДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області - закрити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Широківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) судовий збір у розмірі 681 (шістсот вісімдесят одна) гривень за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 липня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк