Справа № 758/8674/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2022 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Волошиній А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення помилково перерахованих коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача - ФОП ОСОБА_2 суму помилково перерахованих коштів в розмірі 329 340,0 грн. та 3% річних в розмірі 2 537,54 грн.

Позов мотивований тим, що у квітні-червні 2018 року він через термінал самообслуговування АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що знаходиться у м. Чернівці по вул. Ентузіастів, 3, перерахував на рахунок № НОМЕР_1 , що належить відповідачу - фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 грошові кошти чотирма платежами, а саме: 05.04.2018 - 58 300 грн., згідно квитанції № 0.0..1; 11.04.2018 - 91 000 грн., згідно квитанції № 0.0..1; 21.05.2018 - 128 000 грн. згідно квитанції

№ 0.0..1; 25.06.2018 - 52 040, згідно квитанції № 0.0..1. Відповідно до листів-корегувань Чернівецького головного відділення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 05.02.2020 призначенням вказаних платежів є готівкові надходження власних коштів від ОСОБА_1 , тобто від позивача. Вказані кошти він перерахував відповідачу помилково, оскільки не мав наміру поповнювати його рахунок та жодних відносин договірного характеру, в тому числі господарського, між ними не існувало і не існує на день подання позову. В подальшому, 12.03.2020 позивач надіслав відповідачу вимогу про повернення коштів, однак вона залишилась без реагування. Позивач вважає, що між ним та відповідачем виникли кондиційні зобов`язання, проте, ОСОБА_2 по даний час продовжує безпідставно користуватися нележаними йому коштами, які, за твердженням позивача, підлягають стягненню у порядку ст.1212 ЦК України. Отже, позивач вважає, що за період з 04.04.2020 по 06.07.2020 з відповідача належить також стягнути на його користь 2 537,54 грн. як 3% річних на підставі ст.625 ЦК України.

Провадження у справі ухвалою від 05.08.2020 р. з призначенням розгляду справи за правилами спрощеного провадження з викликом сторін.

Відзив на позов не надходив.

Відповідачем було подано клопотання про долучення до справи письмових доказів, в якому містяться письмові пояснення, згідно яких сторона відповідача зазначає про те, що при ознайомленні в суді з матеріалами справи, ним було встановлено, що долучені позивачем листи-коригування у вигляді довідок виконані не на офіційному бланку АТ КБ «Приватбанк» чи/або його філії, а та у лютому 2020 р. за отриманням таких листів-коригувань відповідач не звертався, а тому надання інформації про рух коштів за його рахунком, про їх цільове призначення, без будь-якого його дозволу або рішення суду, вважає розголошенням банківської таємниці. Після ознайомлення з матеріалами справи відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк», за результатом розгляду свого звернення отримав відповідь, згідно якої банк повідомив про те, що листи-коригування у вигляді довідок від 05.02.2020 р. банком не видавались, а за результатами службової перевірки факті розголошення банківської таємниці з боку службових осіб банку не встановлено. Тому вважає, що позивачем подано до суду як письмові докази завідомо неправдиві документи - чотири листи-коригування у вигляді довідок від 05.02.2020 р., виданих Чернівецьким головним відділенням АТ КБ «Приватбанк». Вважає, що в діях позивача вбачається склад злочину, передбачений ст.384 ч.1 КК України, з приводу чого 06.01.2022 р. він звернувся до Подільського УП ГУ НП в місті Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду від 09.02.2022 р. у справі № 758/139/22 уповноважених осіб Подільського УП зобов`язано внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення за його заявою від 06.01.2022 р.

Позивач, будучи повідомлений про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду засобами поштового зв`язку подав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності та задовольнити позов в повному обсязі.

До початку судового засідання представник відповідача - адвокат Вишнівський І.А. подав заяву, в якій зазначив, що справу просить розглянути без його участі та прийняти рішення про відмову в позові у зв`язку із фальсифікацією позивачем доказів, а саме: листів-коригування.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за таких підстав.

Як вбачається з наданих позивачем копій квитанцій, у квітні-червні 2018 року позивач через термінал самообслуговування АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що знаходиться по вул.Ентузіастів, 3, перерахував на рахунок № НОМЕР_1 , що належить підприємцю ОСОБА_2 , грошові кошти чотирма платежами, а саме: 05.04.2018 р. - 58 300,0 грн., згідно квитанції № 0.0..1; 11.04.2018 р. - 91 000,0 грн., згідно квитанції № 0.0..1; 21.05.2018 р. - 128 000,0 грн. згідно квитанції

№ 0.0..1; 25.06.2018 р. - 52 040,0 грн., згідно квитанції № 0.0..1.

На арк.спр.10-13 містяться оригінали документів, наданих позивачем до позову, - 4 листи коректування, виданих 05.02.2020 р. Чернівецьким головним відділенням АТ КБ «Приватбанк», згідно яких 05.04.2018 р., 11.04.2018 р., 21.05.2018 р. та 25.06.2018 р. у відділені АТ КБ «Приватбанк» були прийняті платежі відповідно на суми 58 300 грн., 91 000 грн., 128 000 грн., 52 040 грн., платником за якими є ОСОБА_2 , отримувач: підприємець ОСОБА_2 , призначення платежу: готівкові надходження власних коштів; дані платежі були зроблені з невірним призначення та просять вважати вірним наступне призначення платежу: готівкові надходження власних коштів від ОСОБА_1 , тобто від позивача.

Судом встановлено, що 12.03.2020 р. засобами поштового зв`язку позивач надіслав відповідачу вимогу від 11.03.2020 р. про повернення грошових коштів на загальну 329 340,0 грн., перерахованих: 1) 05.04.2018 р. - 58 300,0 грн., 2) 11.04.2018 р. - 91 000,0 грн., 3) 21.05.2018 р. - 128 000,0 грн.; 4) 25.06.2018 р. - 52 040,0 грн., на картковий рахунок позивача, яка була повернута без вручення адресату.

Відповідач ОСОБА_2 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 , юридична адреса: АДРЕСА_1 ) з 27.02.2012 по даний час являється фізичною собою-підприємцем.

При здійсненні своєї підприємницької діяльності у 2018 році відповідач користувався рахунком № НОМЕР_1 , який був відкритий на його ім`я в АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Відповідачем не оспорюються факти того, що він є ФОП та використовував такий картковий рахунок.

Перевіряючи твердження та заперечення сторін у справі, суд виходить з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, вищевказані листи коректування від 05.02.2020 р. не містять: реєстраційного вихідного номеру, зазначення посади працівника банку, яка їх підписала, його прізвище, імені, по-батькові (арк.спр.10-13).

Відповідно до листа АТ КБ «ПРИВАБАНК» від 08.12.2021 за вих.№ 20.1.0.0.0/7-211115/4272 у відповідь на звернення ОСОБА_2 , копія якого надана стороною відповідача, Банк повідомив, що довідки з назвою «Лист коректування» від 05.02.2020 р. з інформацією щодо зміни призначення по платежам на рахунок ОСОБА_2 банком офіційно не надавались.

Як вбачається з матеріалів справи до позовної заяви долучені ксерокопії квитанцій № 0.0..1, № 0.0..1, № 0.0..1, № 0.0..1., однак вказані ксерокопії не засвідчені належним чином.

Зокрема, на таких копіях відсутня відмітка про засвідчення копії документа, яка б складалась зі слів «Згідно з оригіналом», особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії, що не відповідає вимогам до п.5.27. Національного стандарту України «Державна уніфікована система документації, Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації, вимоги до оформлювання документів (ДСТУ 4163-2003)», затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 7 квітня 2003 р. №55.

Крім того, копії квитанції або дублікати чеків позивач мав можливість отримати у в самій банківській установі, які б були засвідчені печаткою банку.

Частиною 2 ст. 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 та ч.5 ст. 95 ЦПК України, копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Отже, вищевказані копії квитанцій не можуть вважатися доказами в розумінні Цивільного процесуального кодексу, оскільки такі документи не є ані оригіналами, ані належним чином засвідченими копіями.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, що викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії Другої судової палати касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 520/17947/18.

Аналогічну позицію висловлено в постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 08 травня 2019 року у справі

№ 160/7887/18 (незавірена копія не набуває юридичної сили); Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 11 липня 2018 року

у справі № 904/8549/17 (незасвідчені копії документів можуть бути належними, проте недопустимими доказами у справі).

А відтак, суд не приймає до уваги надані позивачем ксерокопії квитанцій про перерахування коштів (арк.спр.9), оскільки вони є недопустимими доказами, та не приймає до уваги надані позивачем «Листи коректування» (арк.спр.10-13), оскільки суд їх вважає недостовірними.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач зазначає, що кошти ним перераховувались на рахунок відповідача регулярно, добровільно, чотири рази упродовж трьох місяців з квітня 2018 р. по червень 2018 р., але за їх поверненням, як помилково перерахованих звернувся до відповідача з відповідною вимогою лише в березні 2020 р., тобто майже через 2 роки.

Більше того, позивач за його твердженням знав, що у нього відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів відповідачу, проте здійснив таку сплату, а згодом, лише через проміжок часу у два роки, став вимагати повернення сплачених коштів. Таку поведінку позивача суд вважає суперечливою та такою, що не відповідає принципам добросовісності та чесній діловій практиці.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Отже, суд встановив, що кошти в розмірі 329 340 грн. не є отриманими відповідачем безпідставно у розумінні статті 1212 ЦК України та не є такими, що підлягають поверненню.

Суд критично оцінив наведені позивачем обставини щодо помилковості перерахування спірних грошових коштів. При цьому суд враховує, що перерахування грошових коштів відповідачу відбувалося неодноразово, з періодичністю в декілька місяців у 2018 році. До того ж, позивач не звертався до відповідача протягом 2018-2020 років щодо повернення цих грошових коштів, звернувшись лише з відповідною вимогою безпосередньо перед пред`являнням позовної заяви.

Крім того, матеріали справи не містять доказів подання позивачем до банку заяв щодо відкликання платежів внаслідок помилковості перерахування грошових коштів на рахунок відповідача.

Відповідно до ст.77-80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими, достовірні та достатні.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).

Надані позивачем докази є недопустимими та недостовірними, спростовані наданими відповідачем доказами.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що заявлені позивачем вимоги є необгрунтованими та не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, тому не підлягають до задоволення.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що в позові слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, то не підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позову судовий збір.

На підставі вищевикладеного, ст.ст.1-16, 1212, 1215 ЦК України, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 279, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення помилково перерахованих коштів - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 );

Відповідач - ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Суддя Н. М. Ларіонова