Єдиний унікальний номер: 375/1261/21
Провадження № 2/379/168/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 рокум.Тараща

Таращанський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Музиченко О. О.,

за участю:

секретаря судового засідання Бакал O. A.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Пишної С.Ю.,

позивача ОСОБА_2 ,

відповідачки ОСОБА_3 ,

представника відповідачки адвоката Заліського Б.С.,

відповідачки ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 в порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення з житлового будинку,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 звернулись до Рокитнянського районного суду Київської областіз позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та просили суд усунути їм перешкоди у праві користування жилим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів із нього без надання іншого жилого приміщення.

І. Позиція сторін у справі

Позов обґрунтовано тим, що позивачі є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 : ОСОБА_1 є власником 3/5 часток у праві спільної часткової власності на будинок, ОСОБА_2 власником 1/5 частки та ОСОБА_5 власником 1/5 частки. У вказаному житлі зареєстровано п`ять осіб: ОСОБА_5 (мати) - з 21.02.1978 року; ОСОБА_1 (син) - з 01.08.2001 року; ОСОБА_6 (син) - з 17.11.1978 року; ОСОБА_7 (онучка) - з 16.11.1999 року; ОСОБА_3 (колишня невістка та колишня дружина ОСОБА_6 ) - з 20.09.2014 року та ОСОБА_4 (донька відповідачки від іншого шлюбу) - з 20.09.2014 року. Станом на 20.09.2014 співвласниками будинку були позивач ОСОБА_1 (власник 3/5 частин) та дідусь ОСОБА_3 (власник 2/5 частин), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і спадщину після якого прийняли позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .. Попередніми співвласниками будинку було визначено, що ОСОБА_1 користується квартирою АДРЕСА_2 , а ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_3 . Оскільки відповідачка ОСОБА_3 була дружиною ОСОБА_6 , а ОСОБА_4 на той час неповнолітньою донькою ОСОБА_3 від попереднього шлюбу, за життя дідусь ОСОБА_3 дозволив проживати відповідачам у квартирі АДРЕСА_3 . Водночас, позивач ОСОБА_1 зазначає, що він, як співвласник будинку, не давав своєї згоди 20.09.2014 на реєстрацію постійного місця проживання відповідачів у цьому житлі, будь-які документи, які б свідчили про надання ним дозволу на реєстрацію відповідачів у будинку, відсутні. Крім того, позивачі вказують, що відповідачами систематично порушуються правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку. Також посилаються на порушення визначених ст. 47 ЖК УРСР норм жилої площі із розрахунку 13,65 м2 на одну особу, оскільки жила площа зазначеного будинку становить 63,6 м2. Враховуючи наведену вище норму жилої площі, було на законній підставі зайнято 54,6 м2 (13,65 м2 х 4) з 63,6 м2. Тому реєстрація постійного місця проживання відповідачів у будинку порушує закон та призводить до порушення прав інших зареєстрованих у будинку осіб на свою норму жилої площі. Крім того, співвласники будинку і зареєстрований в ньому ОСОБА_6 є особами різної статті. Позивачі зауважують, що один із співвласників будинку - ОСОБА_2 - може у будь-який час зареєструвати своє постійне місце проживання у будинку. Водночас, ОСОБА_3 більше не є дружиною ОСОБА_6 , а тому вона та її донька від іншого шлюбу ОСОБА_4 не є членами сім`ї жодної з інших зареєстрованих у будинку осіб, є дорослими особами, можуть працювати і мають можливість винайняти собі житло. Позивачі зазначають, що вони мають намір облаштувати власне особисте життя, а проживання поряд відповідачів заважає їм реалізувати ці наміри. Тому, з огляду на незаконність реєстрації відповідачів у будинку та порушення останніми правил співжиття, - позивачі просять усунути їм перешкоди у праві користування будинком шляхом виселення відповідачів із нього без надання іншого жилого приміщення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_8 позов підтримав повністю та суду пояснив, що з 2004 року він є власником 3/5 частин будинку АДРЕСА_1 . В 2010 році брат ОСОБА_6 привів в будинок відповідачку з дитиною від першого шлюбу, вони зайняли квартиру АДРЕСА_3 , де на той час з дозволу дідуся жив брат. Після того, як брат зареєстрував із ОСОБА_3 шлюб, відповідачка почала поводити себе хазяйкою, проявляти агресію до інших членів родини, вони часто викликали поліцію. З 2015 року брат в разом з відповідачкою не живе, виїхав із будинку, шлюб між ними розірвано. Позивач має напружені стосунки з відповідачкою ОСОБА_3 , тому намагається не ходити в квартиру АДРЕСА_3 , яку вона продовжує займати, і не контактувати з нею. Потрапити в квартиру АДРЕСА_3 ніхто із членів їхньої родини не може, він ключів не має. Відповідачі завдають їм збитки своїм проживанням в будинку, вивезли їхнє майно (котел), не сплачують за комунальні послуги. Будучи співвласником будинку, він не давав 20.09.2014 своєї згоди на прописку тут відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .. Припускає, що таку згоду давав його дідусь ОСОБА_3 , але цього було недостатньо. Він не може потрапити до квартири АДРЕСА_3 і не має можливості там жити ні особисто, ні заселити туди брата чи батька. Проведення реєстрації відповідачів в будинку без його згоди, як співвласника, він не оскаржував. Щодо вивезення майна з будинку до правоохоронних органів не звертався.

Представник позивача ОСОБА_8 адвокат Пишна С.Ю. в судовому засіданні позов підтримала та суду пояснила, що будинок АДРЕСА_1 був збудований дідусем ОСОБА_3 в 1960-х роках. В 1968 році при розірванні шлюбу будинок був розділений на частки: 3/5 набула у власність дружина, 2/5 чоловік - дідусь ОСОБА_3 ; тоді ж і було фактично виокремлено дві ізольовані частини будинку (квартири) з глухою стіною і двома окремими виходами. Проте, юридично будинок на дві квартири не поділений. В 2004 році право власності на 3/5 частин будинку перейшло до позивача ОСОБА_1 . В 2014 році будинок мав двох співвласників і позивач ОСОБА_1 не давав своєї згоди на реєстрацію в ньому відповідачів, про таку реєстрацію не знав. Тому відповідачі займають це житло без наявності у них законних на те підстав. При цьому, вони не дають позивачу ключів від квартири АДРЕСА_3 , яку фактично займають, чинять перешкоди в користуванні цим нерухомим майном, ремонт псують, влаштовують сварки, комунальні послуги не сплачують. Співжиття сторін спору в будинку є неможливим. Власники будинку не можуть в ньому жити, не мають доступу до тієї частини, яку займають відповідачі. Позивачі хочуть вселитись в ту частину будинку і жити там, але відповідачі перешкоджають їм у реалізації цих прав.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримав повністю та суду пояснив, що він є власником 1/5 частини будинку АДРЕСА_1 . Будинок розділений на дві окремі квартири, двір також розділений огорожею. В квартирі АДРЕСА_3 живуть відповідачі, які в 2010 році заселялись до його сина ОСОБА_6 з відома усіх членів родини. Про прописку відповідачів в будинку він знав з самого початку з 2014 року, тоді не заперечував. Після того, як син зареєстрував шлюб з відповідачкою і прописав її з неповнолітньою дочкою від першого шлюбу в будинку почались конфлікти в родині, стосунки стали неприязні. Через постійні сварки часто викликали поліцію. Відповідачка забрала всі документи від тої частини будинку, після смерті дідуся судилась з метою привласнити собі частину цієї нерухомості. Насьогодні відповідачі не є членами його родини, не мають жодного стосунку до їхнього будинку, водночас, вони (позивачі) не мають можливості жити в тій частині, яку займають відповідачі, він не має доступу туди, все закрито, стосунки з відповідачами напружені.

Позивачка ОСОБА_5 до суду не з`явилась, 24.05.2022 подала заяву, в якій просила проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.118).

Відповідачка ОСОБА_3 позов не визнала, 07.06.2022 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому вказала, що будинок АДРЕСА_1 був поділений на два окремі блоковані об`єкти з визначенням часток, які облаштовано самостійними входами до приміщення, зі встановленою огорожею на земельній ділянці, що відокремлює одну частину від іншої. Зі згоди позивачів у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , які є батьками її колишнього чоловіка ОСОБА_6 , та зі згоди покійного ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона спільно із ОСОБА_6 , задовго до одруження - з 2011 року почали проживати у частині будинку АДРЕСА_4 . В іншій частині квартирі АДРЕСА_5 проживали батьки чоловіка - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .. Після одруження із ОСОБА_6 її саму та її неповнолітню доньку від попереднього шлюбу ОСОБА_4 було зареєстровано в зазначеному будинку. Згодом до них прийшов жити дідусь чоловіка ОСОБА_3 .. Відповідачка зазначає, що до розлучення вона була в хороших відносинах з членами родини ОСОБА_9 , спілкувалися та підтримували родинні відносини. За період свого проживання в будинку вони разом з чоловіком здійснили його ремонт, на що були витрачені значні кошти від продажу частини її власного будинку. Після смерті ОСОБА_3 вона з донькою залишилися проживати у будинку з родиною. Після розлучення 19.12.2017 чоловік ОСОБА_6 залишив місце реєстрації та проживання, а вона з дитиною залишилася проживати там же. Проживаючи у будинку, вона разом з донькою дбають про його утримання, ремонт та благоустрій прибудинкової території, сплачують усі комунальні платежі. Посилаючись на те, що вона правомірно набула право користування спірним житлом, оскільки користується ним вже більше 10 років, інше будь-яке нерухоме майно відсутнє, вона на даний час позбавлена можливості влаштуватися на роботу, так як під час військового стану, запровадженого в Україні, більшість підприємств припинили свою роботу, кошти на найм іншого житла відсутні, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.147-168).

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 пояснила, що в 2010 році вона, як співмешканка ОСОБА_6 , вселилась в частину будинку АДРЕСА_4 . Власником будинку був дідусь ОСОБА_3 , саме він давав згоду на її прописку в будинку, як дружини внука власника житла. Про те, що будинок належить ще комусь, крім дідуся вона не знала. В паспортному столі смт.Рокитне, де проводилась прописка, не вимагали згоди ще когось із членів родини. Про те, що вона прописується в будинку, знали всі члени родини ОСОБА_9 , оскільки вона продала частину свого будинку по АДРЕСА_6 і спочатку її прописали до батька ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_7 , а потім перепрописали сюди в будинок АДРЕСА_1 . Вони жили мирно і мали нормальні стосунки в родині до того часу, поки її чоловік не почав зловживати алкоголем і битися. Саме через це вона неодноразово викликала поліцію. Ключі від квартири вона у чоловіка не забирала, він сам їх загубив. Ніхто із членів родини до неї не звертався щодо надання ключів. Нормальної розмови щодо вирішення проблеми ніхто із них не ініціював. Вона розуміє, що не є власницею житла, однак, вони з дочкою проживають тут на законних підставах, іншого житла не мають, оскільки кошти від продажу своєї частки нерухомості вона вклала в ремонт цього будинку. Вона регулярно сплачує за комунальні послуги, невелика заборгованість утворилась в період «Ковіду» через те, що їй не передали квитанції. Вони з дочкою в міру своїх можливостей забезпечують благоустрій і поточний ремонт житла.

Представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Заліський Б.С. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову та зауважив, що позивачами не надано доказів незаконності реєстрації відповідачів у будинку АДРЕСА_1 . Також стороною позивачів не доведено порушення відповідачами правил співжиття, жодних звернень до уповноважених органів з цього приводу суду не надано. Щодо площі житла зазначив, що в Київській області норма житлової площі встановлена на рівні 7 кв.м на одну особу. Посилаючись на необґрунтованість заявленого позову, просив відмовити в його задоволенні.

Відповідачка ОСОБА_4 позов не визнала, 07.06.2022 подала до суду відзив на позовну заяву, у якому вказала, що вона з 2011 року по даний час проживає в квартирі АДРЕСА_8 разом з мамою ОСОБА_3 , куди вселилась до її чоловіка ОСОБА_6 .. Зазначений будинок поділений на два окремі блоковані об`єкти з визначенням часток, які облаштовано самостійними входами до приміщень, зі встановленою огорожею на земельній ділянці, що відокремлює одну частину від іншої. Зазначає, що після смерті ОСОБА_3 вона з мамою залишилися проживати у даному будинку. Проживаючи в ньому, вони разом дбають про утримання та ремонт будинку, благоустрій прибудинкової території, сплачують всі комунальні послуги. Посилається на те, що вона правомірно набула право користування спірним житлом, оскільки користується ним вже більше 10 років, інше будь-яке нерухоме майно відсутнє, вона на даний час позбавлена можливості влаштуватися на роботу, оскільки під час військового стану, запровадженого в Україні, більшість підприємств припинили свою роботу, кошти на найм іншого житла відсутні, а тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.139-146).

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_4 пояснила, що вона вселилась в будинок у 2011 році з мамою до її чоловіка. На той час вона була неповнолітньою і не знає обставин, при яких її прописували в це житло. Спочатку конфліктів в родині не було. Потім до них прийшов жити дідусь ОСОБА_3 , від якого всі відмовились і не хотіли доглядати. Мама його доглядала і годувала. Ініціаторами конфліктів завжди були позивачі. Вирішити питання спокійно вони не можуть. У неї особисто ні з ким із позивачів конфліктів немає і не було. Вона не має іншого житла і виселятись їй нікуди. В подальшому подала заяву з проханням розглядати справу без її участі та відмовити у задоволенні позову.

ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі

06.05.2022 справа надійшла до Таращанського районного суду Київської області з Рокитнянського районного суду Київської області після задоволеного самовідводу судді Чорненької О.І. на підставі розпорядження від 28.04.2022 в.о. голови Рокитнянського районного суду Київської області (а.с. 74).

13.05.2022 ухвалою суду було прийнято дану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 07.06.2022, яке в подальшому за клопотанням відповідачки ОСОБА_3 було відкладено на 22.06.2022 (а.с.98, 99).

24.05.2022 позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 подали до суду заяви про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити (а.с.118, 120).

07.06.2022 від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Пишної С.Ю. надійшли заява про виклик свідків та клопотання про витребування доказів у справі (а.с. 134-138).

07.06.2022 від відповідачки ОСОБА_4 до суду надійшов відзив на позовну заяву з додатками та підтвердженням направлення його копій позивачам (а.с.139-146).

07.06.2022 від відповідачки ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позовну заяву з додатками та підтвердженням направлення його копій позивачам (а.с.147-168).

22.06.2022 ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 06.07.2022, задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Пишної С.Ю. про допит двох свідків, частково задоволено її ж клопотання про витребування доказів: витребувано від Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області належним чином засвідчені копії рішення ради/виконавчого комітету ради про присвоєння/зміну/ упорядкування адреси будинку АДРЕСА_1 , та тих документів, на підставі яких було прийнято рішення про таке присвоєння (зміну чи упорядкування) адреси із виокремленням квартир АДРЕСА_3 і АДРЕСА_2 (а.с.185-189).

01.07.2022 на виконання ухвали в частині витребування доказів від 22.06.2022 судом отримано від Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області повідомлення про те, що у період з 01.01.2021 по даний час виконавчим комітетом Рокитнянської селищної ради не приймалося жодних рішень щодо присвоєння/зміну/ упорядкування адреси будинку АДРЕСА_1 із виокремленням окремих квартир. Перевірити інформацію про прийняті рішення виконавчим комітетом Рокитнянської селищної ради у період до 01.01.2021 року не вбачається за можливе у зв`язку із тим, що протоколи сесій та виконавчого комітету Рокитнянської селищної ради до 2021 року передані на відповідальне зберігання до Рокитнянського архівного сектору архівного відділу Білоцерківської районної державної адміністрації (а.с. 198).

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, перевіривши викладені у заявах по суті обставини, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані докази, судом встановлено наступні фактичні обставини та визначено зміст спірних правовідносин.

ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 11.12.2004 позивач ОСОБА_1 набув у власність 3/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частини житлового будинку (а.с.26).

04.02.2005 за позивачем ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на вказані 3/5 частки житлового будинку АДРЕСА_9 на підставі договору дарування, що вбачається з відповідного витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.27).

Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії КС № 29, виданої 26.04.2021, житловий будинок АДРЕСА_1 було реконструйовано протягом 20112015 років (а.с.13, 14) і 12.05.2021 на підставі цієї декларації ОСОБА_1 зареєстровано своє право спільної часткової власності на 3/5 частини зазначеного житлового будинку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що вбачається з відповідного витягу від 18.05.2021 (а.с.15).

Судом також встановлено, що решта 2/5 частин житлового будинку АДРЕСА_9 з 17.10.2015 по даний час належить позивачам ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в рівних частинах (по 1/5) за кожним. Вказане вбачається з рішення Рокитнянського районного суду Київської області у справі №375/47/19 від 11.12.2019, яким задоволено позов ОСОБА_5 та ОСОБА_2 до Рокитнянської селищної ради Київської області і визнано за позивачами ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 в рівних частинах за кожним; у позові третьої особи, яка заявила самостійні вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним - відмовлено (а.с.16-21).

12.05.2021 на підставі вказаного рішення суду та декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 26.04.2021 право спільної часткової власності на 1/5 частину житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 та на 1/5 частину цього житлового будинку за ОСОБА_5 , що вбачається з відповідних витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 256941205 та № 256943288 від 18.05.2021 (а.с.22, 23).

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_9 було збудовано ОСОБА_3 згідно договору про індивідуальне будівництво № 6593 від 16.09.1960, посвідченого Білоцерківською державною нотаріальною конторою (книга 8 реєстровий № 1054), що вбачається з вищевказаного рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 11.12.2019 у справі №375/47/19, та не оспорюється сторонами даного спору.

Також судом була встановлена в судовому засіданні і не оспорюється сторонами спору та обставина, що задовго до 2004 року (до набуття позивачем ОСОБА_1 у власність 2/3 частин цього будинку за договором дарування) в будинку АДРЕСА_9 було фактично виокремлено дві ізольовані квартири з окремими виходами, розмежовано огорожею двір, відкрито окремі особові рахунки в комунальних службах. Вказане вбачається з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_9 , виготовленого 26.05.2015, зокрема, з експлікації приміщення (а.с. 152 на звороті); з квитанцій на оплату комунальних послуг (а.с. 163, 178-180).

Водночас, ці квартири не було зареєстровано як окремі об`єкти нерухомого майна. Позивачі є власниками ідеальних часток у праві власності на весь житловий будинок.

Судом встановлено, що станом на 2010-2014 роки співвласниками будинку АДРЕСА_1 були ОСОБА_3 (власник 2/5 частин) та його онук позивач ОСОБА_1 (власник 3/5 частин).

В судовому засіданні також встановлено, що з 2004 року між членами родини ОСОБА_9 існував порядок користування будинком АДРЕСА_9 : квартирою АДРЕСА_3 користувався і фактично самостійно розпоряджався дідусь співвласник ОСОБА_3 , який був прописаний в ній, мав окремий особовий рахунок, окрему будинкову книгу на адресу АДРЕСА_4 (а.с. 156-160); а квартирою АДРЕСА_5 користувався позивач - співвласник ОСОБА_1 і його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ..

З дозволу дідуся в квартирі АДРЕСА_3 в 1998 році був зареєстрований його онук ОСОБА_6 , а в 1999 році - дочка онука його правнучка ОСОБА_7 (а.с. 25).

В квартирі АДРЕСА_5 зареєстровані позивачі: ОСОБА_1 - з 2001 року, ОСОБА_5 - з 1978 року, а також в період з 1977 по 2004 року був прописаний позивач ОСОБА_2 , що вбачається з відповідних відміток в їхніх паспортах (а.с. 8-на звороті, 11, 12-на звороті).

Вказане відповідає і узгоджується з відомостями довідки (виписки з домової книги про вклад сім`ї та прописку) №969 від 28.05.2021 по АДРЕСА_1 (а.с. 24) та довідки (виписки з домової книги про вклад сім`ї та прописку) №1149 від 23.06.2021 по АДРЕСА_4 (а.с. 25).

Судом встановлено в судовому засіданні, підтвердженого показаннями свідка ОСОБА_6 і не оспорюється сторонами спору те, що відповідачка ОСОБА_3 разом зі своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_4 заселилась у квартиру АДРЕСА_8 в 2010 році з дозволу дідуся ОСОБА_3 як співмешканка його онука ОСОБА_6 . Про цей факт було відомо співвласнику будинку позивачу ОСОБА_1 , який не висловлював заперечень щодо цього вселення, оскільки вважав власником квартири АДРЕСА_3 свого дідуся ОСОБА_3 і за існуючою домовленістю квартирою АДРЕСА_3 користувався його брат ОСОБА_6 ..

17.06.2014 ОСОБА_6 зареєстрував шлюб з відповідачкою ОСОБА_3 .. Цей факт підтверджено сторонами спору в судовому засіданні і ніким з них не оспорюється.

Після цього 20.09.2014 відповідачі були зареєстровані в будинку АДРЕСА_9 .

Так, з будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_4 вбачається, що відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 були зареєстровані за вказаною адресою 20.09.2014 головним спеціалістом Рокитнянського районного сектору УДМС в Київській області Кармазіною В.М. (а.с. 160). За даною адресою значився прописаним ОСОБА_3 з 14.10.1970 (а.с.159). При цьому, місце проживання позивачів в будинку АДРЕСА_4 згідно відомостей будинкової книги не зареєстровано.

Також з повідомлень Рокитнянської селищної ради Київської області від 15.02.2022 вбачається, що ОСОБА_4 , 2001 р.н., та ОСОБА_3 , 1979 р.н., зареєстровані в АДРЕСА_4 з 20.09.2014 по даний час (а.с. 62, 63).

Водночас, згідно відомостей ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області місце проживання ОСОБА_4 станом на 25.10.2021 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_4 з 20.09.2014 (а.с. 90), а місце проживання ОСОБА_3 станом на 24.07.2017 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 з 20.09.2014 (а.с. 94).

Отже, судом встановлено в судовому засіданні той факт, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заселились у 2010 році в квартиру АДРЕСА_8 зі згоди власників цього будинку, а зареєстровані в указаному житлі були 20.09.2014 зі згоди співвласника будинку користувача квартири АДРЕСА_3 згідно встановленого порядку ОСОБА_3 як члени його сім`ї (як дружина внука з її неповнолітньою дитиною від попереднього шлюбу).

19.12.2017 шлюб між відповідачкою у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 19.12.2017 (а.с.28).

Судом встановлено в судовому засіданні, що сторони у справі живуть в одному будинку, але фактично окремо: в квартирі АДРЕСА_3 мешкають відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , а в квартирі АДРЕСА_5 позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_5 .. За комунальні послуги вони сплачують окремо, догляд за відповідними частинами нерухомості також здійснюють окремо. Позивач ОСОБА_2 зареєстрований і фактично проживає в іншому будинку по АДРЕСА_7 . Сторони спору між собою на даний час не спілкуються, мають напружені стосунки. Позивачі не мають доступу до квартири АДРЕСА_3 , ключі від цієї квартири у них відсутні. При цьому, ніхто з позивачів не оскаржував реєстрацію місця проживання відповідачів в їхньому житлі, питання про вселення до квартири АДРЕСА_8 та про надання їм ключів від цього житла в судовому порядку не ставили.

Судом також встановлено з пояснень відповідачок, що обидві вони не працюють, за інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_3 - відомості щодо права власності, інші речові права, іпотеки відсутні (а.с.212).

З показань свідка ОСОБА_6 , наданих в судовому засіданні, судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 - його колишня дружина. В будинку АДРЕСА_9 її саму та її неповнолітню дочку ОСОБА_10 прописав дідусь ОСОБА_3 , ніхто інший не давав згоди на цю прописку. Він прописаний в цьому будинку, але тут не живе, оскільки не має ключів, без яких потрапити у двір та безпосередньо в квартиру не може, там все закрито. Раніше між ним та відповідачами були погані стосунки. Зараз вони не спілкуються, оскільки уникають конфліктів. Він хоче заселитись і жити в цьому будинку, але не може цього зробити.

З показань свідка ОСОБА_11 судом встановлено, що він проживає в будинку АДРЕСА_10 будував дід ОСОБА_3 , розділив його на дві частини з окремими входами і розділеним двором та готував по квартирі для кожного із двох своїх онуків. Онук ОСОБА_6 привів відповідачку з дитиною і вони заселились в дідову частину. На даний час ОСОБА_6 з відповідачкою розлучені. Користуватись тією частиною будинку, де живуть відповідачі, власники ОСОБА_9 не можуть, зайти в той двір не мають можливості, доступ у них відсутній. Вони стараються туди взагалі не ходити, щоб уникати сварок.

ІV. Норми права, оцінка аргументів сторін та висновки суду

Статтею 8 Конституції України закріплено визнання і дію в Україні принципу верховенства права.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи даний спір, суд враховує висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Положенням частини першої статті 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачів, як співвласників житлового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Надаючи оцінку аргументам сторін, суд висновує таке.

Положеннями статті 6 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання» та п.2.2. Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого Наказом МВС України 22.11.2012 № 1077, що були чинними станом на 20.09.2014 (дату реєстрації місця проживання відповідачів у будинку), визначалось, що для реєстрації місця проживання особа або її законний представник подає до територіального підрозділу ДМС України документи, що підтверджують, серед іншого, право на проживання в житлі ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласника житла, наймача та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання.

Посилаючись на незаконність реєстрації місця проживання відповідачів 20.09.2014 в будинку АДРЕСА_9 , позивачами не надано суду доказів на підтвердження того, що така реєстрація місця проживання була проведена з порушенням вищевказаних положень діючого на той час законодавства.

Водночас, згідно частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 12, 81 ЦПК України).

Крім того, вказана реєстрація місця проживання відповідачів у будинку позивачами не оспорювалась, незаконною не визнавалась.

З огляду на це, суд відхиляє також і аргумент позивачів про те, що реєстрація відповідачів в будинку була проведена з порушенням статті 47 ЖК України щодо неврахування норми жилої площі.

Надаючи оцінку аргументу позивачів про систематичне порушення відповідачами правил співжиття, що робить неможливим для власників проживання з ними в одному будинку, - суд також відзначає відсутність доказів на підтвердження таких обставин.

З огляду на той факт, що сторони спору фактично проживають в різних квартирах будинку і практично не контактують між собою, - суд констатує відсутність у даному випадку їхнього «співжиття» як такого. Та обставина, що сторони уникають спілкування з метою недопущення конфліктів - сама по собі не може вказувати на систематичне порушення правил співжиття відповідачами і не свідчить про неможливість проживання сторін в одному будинку. Належних доказів того, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 чинять позивачам перешкоди в користуванні будинком - суду не надано.

Матеріали справи не містять доказів наявності у відповідачів на праві власності будь-якого нерухомого майна. При цьому, суд враховує при вирішенні спору ту обставину, що відповідачка ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі із ОСОБА_6 відчужила свою нерухомість і вкладала грошові кошти в ремонт цього помешкання.

Відтак, з огляду на усі встановлені обставини та враховуючи відсутність у власності відповідачів нерухомості, їх тривале (понад 10 років) проживання в цьому житлі, суд приходить до висновку про те, що виселення ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_9 без надання іншого житлового приміщення є непропорційним у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції і буде порушенням їх конституційного права на житло, передбаченого статтею 47 Конституції України.

На підставі наведеного, з огляду на вимоги ст. 81 ЦПК України, виходячи із принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів є недоведеними і безпідставними та до задоволення не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено - судові витрати покладаються на позивачів і залишаються за ними.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 47 Конституцією України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 3, 5, 11, 15, 16, 319, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 116, 156 Житлового кодексу УРСР, ст.ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення з житлового будинку відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання на нього апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін:

Позивач 1: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий 17.07.2001 Рокитнянським РВ ГУ МВС України в Київській області, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_11 ;

Позивач 2: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_5 , виданий 22.02.2000 Рокитнянським РВ ГУ МВС України в Київській області, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 ;

Позивач 3: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_6 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_7 , виданий 05.04.1997 Рокитнянським РВ ГУ МВС України в Київській області, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_11 ;

Відповідач 1: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_8 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_9 , виданий 24.07.2014 Рокитнянським РС УДМС України в Київській області, місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач 2: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_10 , паспортні дані в матеріалах справи відсутні, місце проживання: АДРЕСА_4 .

Повне судове рішення складено 21.07.2022.

Суддя Таращанського районного суду Київської області Ольга МУЗИЧЕНКО