Справа № 147/810/22
Провадження № 22-ц/801/1861/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Мудрак А. М.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2022 рокуСправа № 147/810/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Панасюка О.С.

за участю секретаря судового засідання Ковальчук О.А.,

за участю сторін: представника ТОВ «Агрофірма Ободівська» - адвоката Тимощука Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу №147/810/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Ободівська» до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації та витребування майна,

за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Ободівська» - адвоката Тимощука Євгенія Сергійовича на ухвалу Тростянецького районного суду Вінницької області від 13 вересня 2022 року про відмову в забезпеченні позову, яка постановлена суддею Мудрак А.М. в Тростянецькому районному суді Вінницької області, повний текст складено 16 вересня 2022 року,

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року ТОВ «Агрофірма Ободівська» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації та витребування майна.

Також, було подано заяву про забезпечення позову, яка мотивована тим, що ТОВ «Агрофірма «Ободівська» 01 червня 2021 року направило до Відділення поліції №2 Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області заяву (повідомлення) про злочин. 02 червня 2021 року до ЄРДР за №0000106 внесено відомості про кримінальне правопорушення за ч.1 ст.358 КК України за фактом підроблення документів та їх використання. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №183031447 від 01 жовтня 2019 року, встановлено, що власником будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 . Дата державної реєстрації 26 вересня 2019 року; підстава для державної реєстрації - довідка, серія та номер: 392, виданий 11 квітня 2014 року, видавник КП «Тульчинське МБТІ»; технічний паспорт серія та номер: 20-000725, виданий 11 квітня 2014 року, видавник КП «Тульчинське МБТІ»; Державний реєстратор: Козловський М.С. КП «Агенство адміністративних послуг» прийняв рішення про державну реєстрацію відповідного права.

Однак, вказані документи не реєструвались та не видавались КП «Тульчинське МБТІ», що підтверджується їх відповіддю від 17 вересня 2021 року №781. Таким чином, відповідач безпідставно зареєстрував право власності на майно за адресою: АДРЕСА_1 .

За наслідком наявного зареєстрованого права власності за відповідачем, в останнього відкрита можливість вчиняти будь-які дії щодо розпорядження нерухомим майном: укладати будь-які договори (відчуження, оренди, міни, іпотеки тощо), оформлювати право на земельну ділянку під будівлями, а нотаріуси, органи місцевого самоврядування чи державні реєстратори прав на нерухоме майно зможуть вчиняти дії щодо витребовуваного нерухомого майна, що призведе до неможливості ефективного захисту та поновлення порушених прав позивача в межах предмета та підстав пред`явленого ним до суду позову, а також істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, постановленого за результатами його розгляду у разі задоволення позову.

Таким чином, позивач просив суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 13 вересня 2022 року відмовлено в забезпеченні позову.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, представник ТОВ «Агрофірма Ободівська» - адвокат Тимощук Є.С. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною, необґрунтованою, судом першої інстанції порушено норми процесуального права. Просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Так, відповідно до ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 (провадження № 14-88цс20).

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів учасників справи чи інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.152 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Отже, при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи належним чином підтверджені. Не може бути задоволено заяву про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що апелянтом не конкретизовано майно відповідача, на яке він просить суд накласти арешт. Із заяви та апеляційної скарги вбачається, що скаржник просив накласти арешт на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .

Ураховуючи те, що позивач не довів належними та допустимими доказами існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, не конкретизував заходи забезпечення позову, які просив застосувати суд, суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності передбачених законом підстав для забезпечення позову відповідають вищенаведеним вимогам закону та відповідним роз`ясненням.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у застосуванні заходів забезпечення, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали суду, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, є такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду. Подана позивачем заява не містить конкретного переліку майна на яке судом може бути накладено арешт, не ідентифіковані та не виражені родовими ознаками, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Зокрема, апеляційний суд звертає увагу, що ухвалою слідчого судді Тростянецького районного суду Вінницької області від 13 липня 2021 року (справа №147/656/21), накладено арешт на будівлі та споруди, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , заборонивши відчуження даного майна, з метою збереження речових доказів. Ухвала набрала законної сили.

Відповідно до ухвали слідчого судді Тростянецького районного суду Вінницької області від 19 серпня 2021 року (справа №147/656/21), в задоволенні клопотання адвоката Конякіна М.С., поданого в інтересах ОСОБА_1 про скасування арешту майна по кримінальному провадженню відмовлено.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Ободівська» - адвоката Тимощука Євгенія Сергійовича залишити без задоволення.

Ухвалу Тростянецького районного суду Вінницької області від 13 вересня 2022 року про відмову в забезпеченні позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 12 жовтня 2022 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Панасюк О.С.