КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 361/1343/20 Головуючий у І інстанції Радзівіл А.Г.
Провадження №22-ц/824/4457/2022 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 вересня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Головненка Дмитра Олександровича на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

УСТАНОВИВ:

у лютому 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 22 червня 2011 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 30 705, 00 (тридцять тисяч сімсот п`ять) євро, та зобов`язався повернути вказану грошову суму у повному обсязі в строк до 22 червня 2012 року, згідно до нотаріально посвідченої заяви, але відповідач до зазначеної дати не виконав своїх зобов`язань.

Позивач вказував, що при неодноразових зустрічах з ОСОБА_1 останній весь час обіцяв виконати свої зобов`язання, але пізніше, посилаючись на брак коштів. При цьому, на зустрічах надавав (сплачував) позивачу невелику суму коштів в розмірі 100 грн. та 300 грн.

27 серпня 2019 року з метою до судового врегулювання спору, позивач звернувся до ОСОБА_1 з письмовою вимогою (претензією) про повернення боргу на банківський рахунок у строк до 27 жовтня 2019 року та розмірі 30705, 00 (тридцять тисяч сімсот п`ять) євро, що становило еквівалент гривні по курсу НБУ на 27.08.2019, а саме - 851 514,03 грн.

17 листопада 2019 року на банківський рахунок позивача надійшли кошти від ОСОБА_1 із призначенням платежу: повернення боргу по займу від 22.06.2011 року у розмірі 145 грн. 00 (сто сорок п`ять) гривень.

16 грудня 2019 року на банківський рахунок позивача надійшли кошти від ОСОБА_1 із призначенням платежу: повернення боргу по займу від 22.06.2011 року у розмірі 145 грн. 00 (сто сорок п`ять) гривень.

Враховуючи часткову сплату боргу відповідачем, позивач просив стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 30 678, 72 євро(за офіційним курсом НБУ 26,25666100 = 805 520,77 грн.)

Також позивач просив стягнути 3 % річних від простроченої суми боргу із 22 червня 2012 року по 22 червня 2019 року, а саме: 30 705, 00 євро х 3 % = 921,15 євро ( це 3% річних від простроченої суми за 1 рік ) 921,15 євро х 7 років = 6 448,05 євро (це 3% річних від простроченої суми за 7 років)

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2021 року позов задоволеночастково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 22 червня 2011 року в розмірі 30 678 євро 72 цента, що станом на 16 грудня 2019 року складає в еквіваленті 805 520 грн. 75 коп., та 3% річних за період з 23 червня 2012 року по 22 червня 2019 року в розмірі 6 441 євро 06 цента, що в еквіваленті складає 171 117 грн. 13 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 9 748 грн. 25 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2021 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Головненка Дмитра Олександровича про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

У грудні 2021 року адвокат Головненко Д.О., в інтересах відповідача ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення по справі, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2021 року та ухвалити нове рішення по справі, яким в задоволенні позову відмовити. В доводах апеляційною скарги, зокрема, зазначає, що його не було належним чином повідомлено про розгляд справи судом першої інстанції у зв`язку із чим він був позбавлений права на участь у розгляді справи, подання доказів і заперечень, що стало підставою для ухвалення судом незаконного та необґрунтованого рішення. При цьому, відповідач зазначає, що не вчиняв (не підписував) «Заяву» у приватного нотаріуса Левицього Р.В., зареєстровану в реєстрі № 721 від 22.06.2011 року, така заява є підробленою. Відповідач не отримував і не повертав частково позику, про яку зазначено у судовому рішенні. У позивача відсутній оригінал «Заяви» (договору позики), зареєстрованої в реєстрі № 721 від 22.06.2011 року, останній ввів суд в оману, зазначивши про те, що відповідач отримував від нього позику, та надав копію підробленого начебто вчиненого нотаріального документу.

До апеляційної скарги представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Головненком Д.О. додано заяву про застосування строків позовної давності, в обґрунтування якої заявник зазначив, що відповідач не приймав участі у розгляді справи у суді першої інстанції, у зв`язку із неповідомленням його судом, внаслідок чого був позбавлений права подати заяву про застосування строків позовної давності. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що оскільки позивач обґрунтовує свої вимоги неповерненням позики, то строк порушення його прав розпочався 23.06.2012 року, таким чином строк позовної давності сплинув 22.06.2015 року, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому положеннями статті 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина 3 статті 360 ЦПК України).

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Берещенко Р.О. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на безпідставність її доводів. Крім того, представник позивача заперечував проти задоволення заяви відповідача про застосування строку позовної давності, посилаючись на наявні в матеріалах справи докази, які підтверджують переривання такого строку, зокрема у зв`язку із частковим погашенням відповідачем ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в розмірі 145,00 грн. у грудні 2019 року.

В судове засідання відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Головненко Д.О. не з`явились.

Відповідач ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення - судової повістки, яку останній отримав 29.07.2022 року.

Керуючись положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду вважала за можливе розглядати справу за відсутності відповідача та його представника.

Розглянувши додані до апеляційної скарги клопотання адвоката Головненко Д.О., подані в інтересах відповідача ОСОБА_1 , про витребування доказів та призначення по справі судової почеркознавчої експертизи, заслухавши думку представника позивача, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в їх задоволенні, зважаючи на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази (ст. 84 ЦПК України).

Звертаючись до апеляційного суду із вказаними заявами, адвокат Головненко Д.О. виклав клопотання про витребування від приватного нотаріуса КМНО Левицького Р.В., а також із Київського нотаріального архіву оригінал Заяви № 721 від 22.06.2011 року, належним чином посвідчену копію нотаріальної справи відносно вчинення такої заяви ОСОБА_1 , нотаріальний бланк ВРК 719237, а також про витребування від ПриватБанку оригіналу із підписом Дублікату квитанції від 17.12.2019 року про перерахування 145,00 грн. При цьому, представником відповідача не надано доказів, підтверджуючих неможливість самостійно надати такі докази, зокрема доказів направлення запитів до приватного нотаріуса КМНО Левицького Р.В., Київського нотаріального архіву, АТ «ПриватБанк» про надання йому, як адвокату, документів, а також доказів відмови в задоволенні таких адвокатських запитів.

Колегія суддів також не вбачала підстав для задоволення заявленого представником відповідача клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, з огляду на достатність в матеріалах справи доказів для встановлення обставин, що мають значення по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм, матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що обставини укладення договору позики та його порушення відповідачемпідтверджені зібраними у справі доказами.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце слухання справи колегія суддів встановила наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , 1972 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 19.11.1992 року (а.с. 15).

Судом першої інстанції судові повістки про виклик ОСОБА_1 до суду направлялися за вказаною адресою.

Разом з цим, вся судова кореспонденція повернута до Броварського міськрайонного суду Київської області з відміткою «за закінченим терміном зберігання» (а.с.21,30, 54, 56).

Відповідно до глави 7 розділу І ЦПК Українипідставами уважати, що адресат повідомлений є:

- повідомлення під розписку у суді (абз.2 частини 6 статті 128);

- надіслання повістки на офіційну електронну адресу (абз.2 частини 7 статті 128);

- повідомлення з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему (частина 13 статті 128);

- вручення під розписку за місцем проживання або місцем знаходження (частина 1 статті 130);

- вручення будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом адресатом (частина 3 статті 130);

- вручення судової повістки представникові (частина 5 статті 130);

- вручення за місцем її роботи (частина 6 статті 130);

- вручення за місцем перебування під вартою, відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, тримання у дисциплінарному батальйоні військовослужбовців, обмеження волі, арешту (частина 7 статті 130);

- вручення в порядку, визначеному міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в разі відсутності таких - у порядку, встановленому статтею 502 цього Кодексу (частина 8 статті 130);

- відмова одержати судову повістку (частина 9 статті 130);

- направлення повістки на останню відому судові адресу, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження (абз.2 частини 1 статті 131).

Глава 7 розділу І ЦПК України не містить таких положень, відповідно до яких у разі повернення судової повістки у зв`язку із закінченням терміну зберігання особа вважається належним чином повідомленою про розгляд справи.

Відтак, відповідач не бувповідомленийналежним чином про розгляд справи, що призвело до неможливості нимреалізувати гарантовані процесуальні права, зокрема, подати свої міркування і заперечення проти заявлених вимог для об`єктивного з`ясування обставин справи.

Пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Здійснюючи правосуддя, суд на виконання вимог закону повинен сповістити всіх учасників справи про її розгляд, проте такої вимоги судом не дотримано, що призвело до ухвалення рішення з порушенням норм процесуального права, оскільки відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи проти нього у суді.

З огляду на вказане, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Вирішуючи справу по суті, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 22 червня 2011 року згідно до нотаріально посвідченої заяви, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 30 705, 00 євро та зобов`язався повернути вказану грошову суму у повному обсязі в строк до 22 червня 2012 року. (а.с. 7)

27 серпня 2019 року ОСОБА_2 направив на адресу ОСОБА_1 письмову претензію, в якій просив у строк до 27 жовтня 2019 року на виконання зобов`язань позичальника за борговою розпискою від 22.06.2011 року сплатити/повернути суму позики у розмірі 851 514,03 грн. на банківський рахунок за вказаними реквізитами. (а.с. 8-10)

Відповідно до дублікату квитанції № ICKTJ1217OM246.1 від 17.12.2019 року рахунок ОСОБА_2 в АТ КБ «ПриватБанк» поповнено на 145,00 грн. Призначення платежу: «пополнение 332743 повернення частини боргу по грошової позики від 22.06.2011 ОСОБА_1 » (а.с. 6).

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Аналізуючи наявну в матеріалах розписку нотаріально посвідчену заяву від 22 червня 2011 року року, колегія суддів доходить висновку, що між сторонами склалися правовідносини, пов`язані з невиконанням позичальником умов договору позики (боргове зобов`язання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У випадку, коли позичальник своєчасно не повертає борг, то згідно статті 625 ЦК України він має сплатити суму боргу, а також інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Крім того, стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І книги 5 ЦК України "Загальні положення про зобов`язання", а відтак поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Надаючи оцінку дослідженим по справі доказам, апеляційний суд приходить до висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 не виконав своїх зобов`язань за договором позики, борг у визначені сторонами договору строки не повернув, таким чином обґрунтованими є доводи позивача про наявність підстав для покладення на відповідача обов`язку щодо повернення отриманої суми за договором позики в розмірі 30678,72 євро, а також 3% річних.

В той же час, надаючи оцінку заяві відповідача про застосування строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, зробила висновок, що якщо відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18) для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Зміст статті 261 ЦК України, якою регулюється початок перебігу позовної давності, вказує на те, що правильність обчислення строку позовної давності пов`язується як із суб`єктивним критерієм, тобто коли про порушене право довідалася або могла довідатися особа (позивач), так і з об`єктивним - можливістю особи (позивача) знати про ці обставини.

Строк позовної давності може:

- перериватися, коли строк починає перебіг заново(ст. 264 ЦК України);

- зупинятися (після закінчення дії обставин строк продовжується з моменту, на якому він був зупинений, ст. 263 ЦК України);

- продовжуватися (строк закінчується із закінченням існування обставин).

Після закінчення (спливу) позовної давності суд може визнати причини її пропуску поважними і захистити порушене право.

Поновлюватися позовна давність не може.

Закон не встановлює переліку поважних причин пропуску позовної давності. У кожному випадку це питання вирішується судом з урахуванням обставин, зокрема, добросовісності поведінки сторін та наявних доказів.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача згідно з приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк позовної давності було пропущено з поважних причин.

Як відомо з матеріалів справи, що згідно нотаріально посвідченої заяви від 22 червня 2011 року, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 30 705,00 грн., що станом на вказану дату за курсом НБУ складає еквівалент 349 846,63 грн. та зобов`язався повернути вищевказану суму в повному обсязі в строк до 22 червня 2012 року.

Таким чином, зобов`язання між сторонами, яке виникло на підставі договору позики від 22 червня 2011 року, тривало до 22 червня 2012 року.

Строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом розпочався 23 червня 2012 року і закінчився 23 червня 2015 року.

З цим позовом ОСОБА_2 звернувся до суду у лютому 2020 року, тобто поза межами трьохрічного строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України.

Суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист порушеного права за сукупності умов:

особа (позивач) наведе поважні, на її думку, причини пропуску позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надасть суду докази, що підтверджують існування цих обставин;

суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановить їх існування та дійде висновку про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права.

За відсутності будь-якої з наведених умов, суд не має права визнавати існування поважних причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, надавати у зв`язку з цим особі (позивачу) судовий захист порушеного права та задовольняти відповідні вимоги.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_2 не заявляв про поважність причин пропуску строку позовної давності та не надав доказів, які б це підтверджували.

Натомість, позивач вважав, що строк позовної давності ним не пропущено, оскільки такий строк переривався у зв`язку із визнанням відповідачем своїх зобов`язань за договором позики та вчиненням ним дій на часткове погашення заборгованості, що підтверджується дублікатом квитанції АТ КБ «ПриватБанк» від 17.12.2019 року.

Однак, колегія суддів апеляційного суду не приймає такі доводи до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази визнання відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором позики від 22.06.2011 року. Крім того, строк позовної давності може перериватися лише протягом часу його дії. Оскільки такий строк закінчився 23.06.2015 року, обставини, які мали місце після вказаної дати, не можуть свідчити про його переривання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У ч.2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За відсутності в матеріалах справи доказів, підтверджуючих пропуск позивачем строку позовної давності з поважних причин, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку із закінченням строку позовної давності.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та оскільки відповідачем ОСОБА_1 понесено судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 14 622, 37 гривень, з огляду на скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, зазначені витрати слід стягнути на користь відповідача з позивача ОСОБА_2 .

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Головненка Дмитра Олександровичазадовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2021 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 14 622 (чотирнадцять тисяч шістсот двадцять дві) гривень 37 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 09 вересня 2022 року.

Реквізити сторін:

позивач ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1

відповідач ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 .

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.О.