Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №943/2494/21

Провадження № 2/943/618/2022

23 серпня 2022 року

Буський районний суд Львівської області у складі:

головуючого-судді - Кос І.Б.,

за участю секретаря - Дутки С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Буськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Буський районний сектор Головного управління ДМС України, Служба в справах дітей Золочівської РДА Львівської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом, у якому просить визнати відповідачку ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) такими, що втратили право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що йому на праві приватної власності належить вищевказане житлове приміщення. 22 липня 2014 року позивачем було укладено угоду із відповідачкою на проживання останньої з її неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) і ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) у спірному житловому приміщенні, тобто договір найму житла. Згідно вказаної угоди відповідачка зобов`язалася, проживаючи в будинку, сплачувати комунальні платежі. Зазначена угода була укладена між ними на трирічний строк, тобто до 22.07.2017 року. Однак у 2015 році відповідачка разом із дітьми виїхали на проживання у Республіку Іспанію, де проживають по даний час. Відтак, ураховуючи сплив строку договору найму та тривале непроживання відповідачки в спірному житлі, позивач як його власник просить визнати відповідачку з дітьми такими, що втратили право користування житловим приміщенням в судовому порядку.

Ухвалою судді від 09.02.2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження із призначенням судового засідання та викликом сторін у справі.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, направивши суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, а позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, направивши суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, а позовні вимоги не заперечує, тобто визнавши позов.

Третя особа: Служба в справах дітей Золочівської РДА Львівської області явку свого повноважного представника в судове засідання не забезпечила, незважаючи на повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Представник третьої особи - Буського районного сектору Головного управління ДМС України Чиж І.Є. направив суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, а при вирішенні спору покладається на думку суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи із таких мотивів.

Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду.

Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК).

Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок від 2 квітня 1988 року, виданого Львівським МБТІ.

Так, позивач ОСОБА_1 ч як власник житлового будинку по АДРЕСА_1 , 22 липня уклав із відповідачкою ОСОБА_2 письмову угоду про прописку у вказаному житловому приміщенні останньої та її синів: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 строком на три роки. За вказаною угодою останні зобов`язуються сплачувати за використану житлову площу, газ і електроенергію, про що вбачається зі справи (а.с. 6).

Як убачається із матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований і проживає у спірному житловому будинку із 28 квітня 1981 року, а відповідачка разом із дітьми були зареєстровані у спірному житлі на підставі вищевказаної угоди із 22 липня 2014 року (а.с. 7-11, 16).

Відповідно до акта №2219 від 22.09.2017 та акта №3232 від 16.12.2021 (а.с. 12), складених комісією спеціалістів Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області про те, що ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) зареєстровані по АДРЕСА_1 , але фактично за місцем реєстрації не проживають.

Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 317 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Главою 28 ЦК України визначено житло як об`єкт права приватної власності.

При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1ст. 156 ЖК УРСР, ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом ч. 4 ст. 156 ЦК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки.

Згідно положення ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

В силу ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Наведене також узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, де зазначено про те, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; статті 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

При цьому, визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням здійснюється на підставі судового рішення.

Як достовірно встановлено судом, відповідачка ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) із вересня 2017 року по даний час не проживають у спірному житловому будинку, що свідчить про втрату ними інтересу до вказаного житла.

Окрім цього, будь-яких доказів про наявність домовленостей щодо порядку користування спірним житловим приміщенням між позивачем і відповідачкою не здобуто, а з наданих стороною позивача доказів вбачається, що відповідачка зі своїми дітьми тривалий час не проживають у спірному житловому приміщенні.

Таким чином, оцінивши доводи у їх сукупності, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог у частині визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, ураховуючи непорушність права приватної власності позивача на його житло, наявність перешкод у використанні цього права, а також факт непроживання відповідачки понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Частиною шостою статті 19 Сімейного кодексу України передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При цьому, суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування Служби в справах дітей Золочівської РДА Львівської області №641/16-3ВА від 20.05.2022 (а.с. 43) щодо недоцільності задоволення позовних вимог про усунення перешкод у праві користування житлом шляхом зняття з реєстрації неповнолітніх дітей відповідачки - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), оскільки зазначений висновок жодним чином необгрунтований, а позовна вимога сформульована по іншому - про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Окрім того, оскільки визнання цього позову відповідачкою ОСОБА_2 у письмовій заяві від 22.08.2022 року, не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд, в силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про часткове задоволення позовних вимог у частині визнання відповідачки ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та її дітей: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) такими, що втратили право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 .

Разом із тим, суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги про зняття відповідачки із дітьми з реєстрації в спірному житловому будинку слід відмовити, виходячи із таких мотивів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відтак, суд вважає за доцільне відмовити у задоволені позовної вимоги про зняття відповідачки та її дітей з реєстраційного обліку, оскільки вказане питання не є компетенцією суду. Крім цього, зобов`язання третьої особи вчинити певні дії може бути покладено лише на відповідачів, а не на третю особу, яка не може відповідати за позовом, а відтак у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.

Ураховуючи наведене та керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 12, 76-80, 89, 206, 247, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) такими, що втратили право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 .

Відмовити у задоволенні решти вимог.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги через Буський районний суд Львівської області до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідачка: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП невідомий; ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Третя особа: Буський районний сектор Головного управління ДМС України (80500, Львівська область, Золочівський район, м. Буськ, вул. Паркова, 8; код ЄДРПОУ невідомий).

Третя особа: Служба в справах дітей Золочівської РДА Львівської області (80700, Львівська область, м. Золочів, вул. Чорновола, 3; ).

Повний текст рішення виготовлено: 23 серпня 2022 року.

Суддя: І. Б. Кос