Постанова

Іменем України

28 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 2-3241/11

провадження № 61-17077св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

особа, яка звернулася зі скаргою на дії державного виконавця (боржник) - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів) Роман Назар Олегович,

заінтересована особа (стягувач) - Акціонерне товариство «Таскомбанк»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (місто Львів) на постанову Львівського апеляційного суду від 15 червня 2021 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог скарги

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця (в порядку статті 447 ЦПК України) у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Фольксбанк» (далі - ПАТ «Фольксбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк»), до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

Скарга мотивована тим, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15 липня 2014 року у справі № 2-3241/11 позов ПАТ «Фольксбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором задоволено. Стягнено в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованість за кредитним договором від 07 листопада 2007 року у розмірі 967 385,25 дол. США, що згідно з курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 14 листопада 2013 року в еквіваленті становить 7 732 310,30 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

10 вересня 2014 року на виконання рішення суду від 15 липня 2014 року Франківським районним судом м. Львова видано виконавчий лист № 2?3241/11 (провадження № 2/465/1184/14) про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованості за кредитним договором від 07 листопада 2007 року у розмірі 967 385,25 дол. США, що згідно з курсом НБУ станом на 14 листопада 2013 року в еквіваленті становить 7 732 310,30 грн, а також судового збору - 1 700 грн.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі - ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області) від 05 жовтня 2015 року відкрито виконавче провадження № 48908998 (далі - ВП) про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованості за кредитним договором від 07 листопада 2007 року у розмірі 7 732 310,30 грн та судового збору - 1 700 грн.

Виконавче провадження № 48908998 є частиною зведеного виконавчого провадження (далі - ЗВП) № 50823943.

Постановою державного виконавця від 14 травня 2020 року ВП № 48908998 закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, яку боржник ОСОБА_1 не отримував.

ОСОБА_1 вважає вказану постанову протиправною та такою, що винесена з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Листом від 07 травня 2020 року правонаступник стягувача ПАТ «ВіЕс Банк» - Публічне акціонерне товариство «Таскомбанк» (далі - ПАТ «Таскомбанк») повідомило старшого державного виконавця про те, що заборгованість ОСОБА_1 за ВП № 2-3241/11 від 10 вересня 2014 року, на виконання якого проводилося ВП № 48908998, анульована, у зв`язку з чим старший державний виконавець виніс постанову про закінчення ВП № 48908906 на підставі пункту 9 частини статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Заявник у скарзі зазначав, що цим листом підтверджується, що ОСОБА_1 фактично таку заборгованість не сплачував, ні безпосередньо, ні стягувачу, ні через органи ДВС.

ОСОБА_1 вважав, що така підстава закінчення виконавчого провадження не відповідає дійсності, оскільки заборгованість ОСОБА_1 за виконавчим документом № 2-3241/11 від 10 вересня 2014 року не була стягнута в межах виконавчого провадження, а така відсутня з інших підстав.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просив суд визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення ВП № 48908906 від 14 травня 2020 року, винесену старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області Романом Н. О., зобов`язавши останнього відновити ВП № 48908906.

Короткий зміст судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 22 вересня 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що скаржником не доведено належними та допустимими доказами наявності чи відсутності непогашеної заборгованості за виконавчим листом станом на день подання скарги, а, отже, державний виконавець діяв у межах наданих йому повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим підстав для задоволення скарги немає.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.

Постановою Львівського апеляційного суду від 15 червня 2021 року ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 22 вересня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 48908998 від 14 травня 2020 року, винесену старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області.

У задоволенні решти вимог скарги відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, оскільки заборгованість ОСОБА_1 за ВП № 2-3241/11 від 10 вересня 2014 року не була стягнена в межах вказаного виконавчого провадження в повному обсязі, то у державного виконавця станом на час винесення постанови про закінчення виконавчого провадження не було підстав для висновку про повне реальне фактичне виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 липня 2014 року у справі № 2-3241/11, а, отже, не було підстав для закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, відновлення відповідного виконавчого провадження за наслідками визнання неправомірною постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві врегульовано положеннями статті 41 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає відповідний порядок вчинення таких дій, а суд при розгляді скарг на дії (рішення) органу державної виконавчої служби не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов`язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця, а тому задоволення вимоги позивача про зобов`язання відновити виконавче провадження з примусового виконання рішення суду у даній справі буде підміною судом його обов`язків, що є недопустимим, та унеможливлює задоволення скарги в цій частині.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (місто Львів) (далі - ВПВР УЗПВР у Львівській області Західного МРУ Міністерства юстиції України (місто Львів)) просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні скарги, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник вказує порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Крім того, заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19).

Доводи інших учасників справи

У січні 2020 року засобами електронного зв`язку з накладенням електронного цифрового підпису ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для її скасування відсутні.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 січня 2022 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з Франківського районного суду м. Львова.

У вересні 2022 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 вересня 2022 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15 липня 2014 року у справі № 2-3241/11 позов ПАТ «Фольксбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором задоволено. Стягнено в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованість за кредитним договором від 07 листопада 2007 року у розмірі 967 385,25 дол. США, що згідно з курсом НБУ станом на 14 листопада 2013 року в еквіваленті становить 7 732 310,30 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.

10 вересня 2014 року на виконання рішення суду від 15 липня 2014 року Франківським районним судом м. Львова видано виконавчий лист № 2?3241/11 про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованості за кредитним договором від 07 листопада 2007 року у розмірі 967 385,25 дол. США, що згідно з курсом НБУ станом на 14 листопада 2013 року в еквіваленті становить 7 732 310,30 грн, а також судових витрат.

Постановою державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області від 05 жовтня 2015 року відкрито ВП № 48908998 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованості за кредитним договором від 07 листопада 2007 року у розмірі 7 732 310,30 грн та судового збору - 1 700 грн.

Постановою державного виконавця від 14 травня 2020 року ВП № 48908998 закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Суди також встановили, що виконавчий лист у цивільній справі № 2-3241/11 видано на примусове виконання рішення суду, що набрало законної сили, та не було добровільно виконано боржником.

Відповідно до інформаційної довідки про ВП № 48908998 (боржник ОСОБА_1 ), виконавче провадження завершене 14 травня 2020 року на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Підставою для закінчення виконавчого провадження 48908998 слугувало звернення ПАТ «Таскомбанк», яке є правонаступником ПАТ «ВіЕс Банк», з листом від 07 травня 2020 року № 10209/70 про відсутність заборгованості ОСОБА_1 за виконавчим документом № 2-3241/11 від 10 вересня 2014 року. Також винесено постанову про виведення виконавчого провадження із зведеного виконавчого провадження. До складу зведеного виконавчого провадження входили виконавчі провадження № 50083833, 50083891, 48908998, 62101140, 62101122.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційна скарга ВПВР УЗПВР у Львівській області Західного МРУ Міністерства юстиції України (місто Львів) підлягає задоволенню.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з частиною першою статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Тлумачення зазначених норм дозволяє зробити висновок, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у постанові у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) зазначила, що право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 не зазначив, які його права, свободи чи інтереси порушені діями старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області Романа Н. О. при винесенні 14 травня 2020 року постанови про закінчення ВП№ 48908998 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчими документами.

Водночас слід ураховувати, що ОСОБА_1 є боржником у ВП № 48908906, закінчення виконавчого провадження тягне за собою певні правові наслідки, зокрема, передбачені статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із чим його обов`язок щодо сплати на користь банку заборгованості за кредитним договором від 07 листопада 2007 року у сумі 7 732 310,30 грн є припиненим внаслідок закінчення вказаного виконавчого провадження саме на підставі пункту 9 частини першої статті 39 зазначеного Закону.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Разом з тим, ПАТ «Таксомбанк», яке є правонаступником стягувача ПАТ «ВіЕс Банк», повідомило ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській областілистом від 28 вересня 2018 року про те, що банк звільнив ОСОБА_1 від обов`язку погашення залишку заборгованості по кредитному договору від 07 листопада 2007 року № KF45482. Станом заборгованість ОСОБА_1 за виконавчим документом від 10 вересня 2014 року № 2?3241/11, на виконання якого проводилося ВП № 48908998, перед банком відсутня. Копія цього листа додана до апеляційної скарги (а.с. 28, т.3).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність заявником вимог скарги, адже останній не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення оскарженою постановою державного виконавця його прав та інтересів. Підстав для визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження судом не встановлено.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції на вказане належної уваги не звернув та скасував законне та обґрунтоване судове рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Статтею 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена відповідно до норм матеріального права і з додержанням норм процесуального права та на підставі повно, всебічно з`ясованих обставин справи, а тому це рішення відповідно до статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а постанову апеляційного суду - скасувати.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що касаційна скарга ВПВР УЗПВР у Львівській області Західного МРУ Міністерства юстиції України (місто Львів) підлягає задоволенню, зі скасуванням судового рішення апеляційного суду та залишенням в силі рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги, із заявника ОСОБА_1 на користь ВПВР УЗПВР у Львівській області Західного МРУ Міністерства юстиції України (місто Львів) підлягає відшкодуванню судовий збір у розмірі 2 270 грн, сплачений ним за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (місто Львів) задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 15 червня 2021 року скасувати, ухвалу Франківського районного суду міста Львова від 22 вересня 2020 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (місто Львів) судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 270 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук