гСправа № 358/1499/20 Провадження № 2/358/131/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2022 року м. Богуслав

Богуславський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Тітова М.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Зеленько О.Д.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачки ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Богуславі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Богуславська міська рада Київської області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И В:

16 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є наймачем квартири АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована відповідачка, яка без поважних причин за місцем реєстрації не проживає з середини серпня місяця 2019 року, участі в утриманні житла та оплаті комунальних послуг не приймає, що підтверджується актом про встановлення факту проживання від 15 грудня 2020 року, складеним за участю депутата Богуславської міської ради.

Посилаючись на положення статей 71, 72 ЖК України, позивач просить задовольнити його вимоги.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав, посиладючись на вищевказані факти та докази.

Представник позивача адвокат Лісовий О.О. підтримав позицію свого довірителя і також наполягає на задоволенні позову за викладених у позові обставин і підстав.

Відповідачка ОСОБА_3 позов не визнала, просила у задоволенні позову відмовити, оскільки вимушено залишила квартиру разом з дочкою ОСОБА_5 , так як позивач вчиняв щодо неї (відповідачки) домашнє насильство. Після цього намагалась повернутися до квартири, але позивач не пускав її до житла.

Представник відповідачки адвокат Орло Ю.В. підтримала позицію свого довірителя і просила відмовити в задоволенні позову.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Богуславська міська рада Обухівського району Київської області свого представника в судове засідання не направила, але подала до суду заяву, в якій просить розглянути справу без участі представника та щодо винесення рішення покладаються на розсуд суду.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» свого представника в судове засідання не направило, але подано до суду заяву, в якій просять розглянути справу без участі представника.

Також, в письмових поясненнях щодо суті позову зазначено, що житловий будинок, який знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , не обліковується на балансі ТОВ «Оператор ГТС України», тому будь яке вирішення спору по справі не може вплинути на права та обов`язки ТОВ «Оператор ГТС України» (а.с. 26, 27).

Суд, заслухавши думку сторін, їхніх представників, свідків та дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, проаналізувавши надані докази, приходить до наступних висновків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 16 липня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 758 вбачається, що 16 липня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 уклали шлюб, після реєстрації шлюбу подружжю присвоєно прізвище: ОСОБА_7 (а.с. 10).

В період перебування в шлюбі, у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 20 грудня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 1535 (а.с. 11).

Позивач ОСОБА_1 з сім`єю 3 (три) особи, являється наймачем трикімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується ордером на жиле приміщення за № 345/02 ОСОБА_9 , який виданий ОСОБА_1 на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету Золотоніського ЛВУМГ Філії УМГ «Черкаситрансгаз» ДК «Укртрансгаз» (протокол № 7А від 05.07.2012 року). Склад сім`ї має наступний: дружина ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_8 (а.с. 13).

Позивач ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_3 та їхня малолітня дочка ОСОБА_8 з 14 серпня 2012 року зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та реєстрацію за № 51/02 від 08.12.2020 та довідкою відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області №14956 від 24.12.2020 (а.с. 14, 17).

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 13 березня 2019 року у справі № 358/1189/18, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , було розірвано (а.с. 12).

Актом про встановлення факту проживання фізичної особи від 15.12.2020 року, складеного комісією за участю депутата Богуславської міської ради Київської області Даценко А.Б. підтверджується, що згідно ордеру на жиле приміщення за № 345/02, ОСОБА_1 є наймачем трикімнатної ізольованої квартири за АДРЕСА_1 . Також у вказаній квартирі зареєстрована колишня дружина позивача ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Починаючи з середини серпня місяця 2019 року по даний час, відповідачка ОСОБА_3 у вказаній квартирі не проживає і нею не користується (а.с. 15).

Вирішуючи даний спір між сторонами суд керується наступними положеннями чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або член його сім`ї відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Положеннями ст. 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться судом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Аналіз правових норм дає підстави зробити висновок про те, що під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У відповідності до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Європейський суд з прав людини висловив свою позицію, що відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

З позову вбачається, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано на підставі рішення Богуславського районного суду Київської області від 13 березня 2019 року.

Від спільного шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка наразі досягла 10-ти років та є малолітньою дитиною.

Позивач у прохальній частині позову просить визнати ОСОБА_3 , яка є матір`ю дитини такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою, проте не ставить вимогу стосовно визначення місця проживання дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У відповідності до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

У даному випадку, невизначеність самим позивачем щодо того, з ким і на яких умовах залишиться проживати їхня дочка, вказує на порушення прав дитини.

Так, під час судового розгляду справи встановлено, що дочка сторін по справі проживає з матір`ю ОСОБА_3 , а у разі визнання матері дитини такою, що втратила право на користування квартирою, малолітня ОСОБА_8 фактично втрачатиме право на користування житлом.

Відповідно до ст. 64 Житлового Кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Постановою Верховного Суду від 18.03.2020 року по справі № 182/6536/13-ц визначено, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені - строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 вказує на те, що відповідачка з середини серпня місяця 2019 року та по даний час не проживає у вказаній квартирі, не приймає участі у сплаті комунальних послуг, та порушує право позивача на вільне користування майном.

Пояснення позивача про те, що відповідачка залишила спірне помешкання з середини серпня 2019 року підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Однак, в судовому засіданні встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 з поважних причин, а саме з приводу конфліктів між нею та колишнім чоловіком ОСОБА_13 , що мали місце під час спільного проживання в квартирі.

Так, згідно письмової заяви ОСОБА_3 на адресу начальника Богуславського відділення поліції від 03.09.2019 вбачається, що остання просить притягти до відповідальності свого колишнього чоловіка ОСОБА_1 , який 03.09.2019 не впустив її до квартири, в якій вони проживають разом із дочкою (а.с. 71).

Із копії рапорту ст. інспектора-чергового СРПП №3 Богуславського відділення поліції Пасічного В.А. (а.с. 67) вбачається, що 21.07.2019 ОСОБА_3 зверталася до відділення поліції з приводу домашнього насильства зі сторони колишнього чоловіка ОСОБА_1 .

Із копії рапорту інспектора-чергового Богуславського відділення поліції Діденка О.О. (а.с. 68) вбачається, що 24.07.2019 ОСОБА_3 зверталася до відділення поліції з приводу домашнього насильства зі сторони колишнього чоловіка ОСОБА_1 .

Також після надходження позовної заяви до суду та відкриття провадження по справі, позивачка ОСОБА_3 27 березня 2021 року двічі зверталася до начальника відділення поліції №2 Обухівського районного управління поліції ГУНП в Київській області, ОСОБА_14 із проханням прийняти міри до її колишнього чоловіка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який не впускає її та їхню малолітню дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до їхнього спільного житла за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується письмовими заява від 27.03.2021, які зареєстровані в ЄО за № 985 від 27.03.2021 та за № 990 від 27.03.2021 (а.с. 74, 75).

Крім того, 29 березня 2021 року ОСОБА_3 повторно зверталася до начальника відділення поліції №2 Обухівського районного управління поліції ГУНП в Київській області, ОСОБА_14 із заявою про прийняття міри до її колишнього чоловіка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який не впускає її та їхню малолітню дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в їхнє спільне помешкання, та зазначає, що це повторюється протягом кількох місяців, яка зареєстрована в ЄО за № 1015 від 29.03.2021 (а.с. 76).

Суд звертає увагу на те, що права членів (колишніх) сім`ї власника житла підлягають захисту, тому визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Факт того, що відповідачка забезпечена іншим житлом, судом не встановлений.

Таким чином, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження підстав позову, зокрема, що відповідачка без поважних причин не проживає у спірному житловому приміщенні.

Відповідачка ОСОБА_3 зареєстрована за вказаною адресою зі згоди позивача квартиронаймача (на час реєстрації - чоловіка), а доказів, що відповідачка не проживає по місцю реєстрації з власної волі, суду не надано.

Отже, збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.

Посилання позивача не те, що відповідачка ОСОБА_3 не приймає участі у сплаті комунальних послуг не є підставою для обмеження особи у користуванні житловим приміщенням.

Тому за наведених вище підстав позовні вимоги про визнання відповідачки ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст., 71, 72 ЖК України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р., ст.ст. 6-13, 81, 133, 258, 259, 263-265,279 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: суддя М. Б. Тітов