ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3698/22 Справа № 199/2106/18 Суддя у 1-й інстанції - ЯКИМЕНКО Л. Г. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2022 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Яковлева Інна Миколаївна, про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позов мотивований тим, що 24.07.2013 року ОСОБА_2 придбала земельну ділянку розташовану в АДРЕСА_1 , площею 0,0728 га, за договором купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлевою І.М. Відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, державну реєстрацію прав проведено 24.07.2013 року, індексний номер 4307169. Вказана земельна ділянка призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. На земельній ділянці були розташовані вбиральня, душева та навіс.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 10.08.2013 року зареєстрували шлюб, актовий запис №476. Внаслідок укладання шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_4 ».

15.08.2013 року ОСОБА_2 отримала повідомлення про початок виконання будівельних робіт. На земельній ділянці згідно з проектом планувалося будівництво житлового будинку площею 67 кв.м, літньої кухні площею 30 кв.м, гаражу та тих будівель, які вже були на ділянці: навісу, душевої та вбиральні.

У подальшому, на земельній ділянці був побудований гараж та літня кухня, яка не є житловим приміщення, однак позивач разом із чоловіком іноді в ній проживали, оскільки обробляли земельну ділянку та планували подальше будівництво житлового будинку.

Спільне подружнє життя з відповідачем ОСОБА_1 не склалося та рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 23.11.2017 року шлюб між сторонами розірваний, прізвище позивачки змінено на « ОСОБА_5 ».

Після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_1 пообіцяв звільнити належну позивачу земельну ділянку. Згодом позивач вирішила продати належну їй земельну ділянку, однак не може реалізувати своє право, оскільки відповідач чинить в цьому перешкоди: не допускає до земельної ділянки покупців, без дозволу приводить на ділянку інших осіб, забороняє продавати будівельний матеріал, змінив замки на хвіртці, у зв`язку з чим позивач не має змоги потрапити на свою ділянку.

Таким чином, відповідач безпідставно користується земельною ділянкою, яка є особистою власністю позивачки, та чинить перешкоди розпоряджатися нею, чим порушує її права, як власника земельної ділянки.

Зі свого боку позивач ОСОБА_2 вживала заходи для врегулювати спору, пропонувала відповідачу оплату половини вартості будівельних матеріалів, які купувалися для будівництва, але відповідач не погодився.

Посилаючись на вказані обставини позивач ОСОБА_2 просила суд зобов`язати ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , чим усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні вказаною земельною ділянкою.

Відповідач ОСОБА_1 даний позов не визнав та звернувся у жовтні 2018 року до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Яковлева Інна Миколаївна, про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилався на те, що до укладення шлюбу з ОСОБА_2 він був власником житлового будинку АДРЕСА_2 , який 08.11.2006 року продав, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Сусловою Н.Б., за реєстровим №10145.

За своєю спеціальністю ОСОБА_1 є автомайстром, проводив роботи з ремонту автомобілів, рихтування та фарбування авто.

За продаж у 2006 році свого житлового будинку АДРЕСА_2 він отримав 7500,00 доларів США, які вклав у свій бізнес із метою отримання більшої суми, якої було б достатньо для придбання земельної ділянки і будівництва нового житла та гаражу на декілька автомобілів, де він мав би можливість займатися своєю справою з ремонту автомобілів. Вкладені гроші дали свій прибуток та станом на 2013 рік у ОСОБА_1 була наявна сума грошей у розмірі 30000,00 доларів США.

Після того, як ОСОБА_1 мав уже достатню суму, він через об`яву про продаж земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зв`язався із її продавцем ОСОБА_6 та після огляду даного об`єкту вони погодили ціну у розмірі 9500,00 доларів США, однак у продавця був відсутній кадастровий номер на вказану земельну ділянку. Продавець запропонував аби ОСОБА_1 зайнявся цим питанням, у зв`язку з чим ним додатково було витрачено близько 12 000,00 грн. із особистих коштів. Кадастровий номер НВ-013 був оформлений 17.07.2013 року перед самим укладанням договору купівлі-продажу.

У період придбання земельної ділянки ОСОБА_1 почав мешкати з відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 , з якою мав намір зареєструвати шлюб.

Після отримання кадастрового номеру на спірну земельну ділянку, ОСОБА_1 домовився із продавцем ОСОБА_6 зустрітися в нотаріальній конторі для оформлення договору купівлі-продажу.

ОСОБА_1 зазначав, що він особисто передав кошти у розмірі 9500,00 доларів США продавцю ОСОБА_6 , про що той надав власноруч складену розписку. Крім того зазначав, що при продажі земельної ділянки була присутньою дружина продавця - ОСОБА_7 .

Також, ОСОБА_1 зазначав, що для укладення договору нотаріус попросила надати паспорти для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, однак у ОСОБА_1 його не виявилося, оскільки він його залишив у адміністратора готелю, де був у відрядженні. Однак ОСОБА_2 наполягала на тому, що угоду не потрібно відкладати, а оскільки у неї із собою був її особистий паспорт, вона зазначила, що може виступити покупцем земельної ділянки. Розраховуючи, що через деякий час сторони укладуть шлюб та будуть жити разом, будувати спільне життя, ОСОБА_1 погодився на пропозицію майбутньої дружини.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки був посвідчений 24.07.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлевою І.М., за реєстром №1790, рішення про державну прав на земельну ділянку проведено 24.07.2013 року, реєстраційний об`єкт нерухомого майна 01, кадастровий №:01:678:0023.

У подальшому, 10.08.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений шлюб, який був зареєстрований у Індустріальному відділі державної реєстрації цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції. Внаслідок укладання шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_4 », однак паспорт вона змінила лише у жовтні 2013 року, тому дозвіл на будівництво був виданий на її дівоче прізвище.

До початку будівництва ОСОБА_1 почав оформлювати відповідні документи, на підставі яких 15.08.2013 року отримано повідомлення ДП 99 Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області про початок виконання будівельних робіт. У зв`язку з тим, що у договорі купівлі-продажу покупцем була вказана ОСОБА_2 , то вона лише прибула для підписання цього повідомлення.

На земельній ділянці відповідно до проекту планувалося будівництво житлового будинку площею 67 кв.м, літньої кухні площею 30 кв.м, гаражу 77,88 кв.м, навісу, душу, туалету. Одразу після отримання дозвільних документів ОСОБА_1 почав будівництво.

До весни 2014 року була збудована літня кухня розміром 7x4, накрита дахом, встановлені вікна та двері, заведено до будинку водопостачання, газопостачання, світло, ванна, туалет, кухня були обкладені кахлем, проведена гаряча вода. Для виконання вказаних робіт ОСОБА_1 вкладав свої кошти та особисто приймав участь у будівництві. Також, ОСОБА_1 забив фундамент під будинок площею 6x8м, виклав 4 ряди шлакоблоку, збудував гараж на 4 автомобілі, аби займатися своєю справою із ремонту автомобілів.

Перший візит дружини ОСОБА_2 на територію спірної земельної ділянки відбувся тоді, коли вже були збудовані літня кухня та заведені всі комунікації, участі у їх будівництві вона не приймала.

Спільне подружнє життя сторін не склалося та рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 23.11.2017 року шлюб між сторонами розірваний, прізвище позивачки змінено на « ОСОБА_5 ».

Лише після розірвання шлюбу ОСОБА_2 почала стверджувати, що ОСОБА_1 не має права на спірну земельну ділянку.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд визнати частково недійсним договір купівлі-продажу серії ВТК №182633 земельної ділянки АДРЕСА_1 , посвідчений 24.07.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлевою І.М., за реєстром №1790, рішення про державну прав на земельну ділянку від 24.07.2013 року серії ЕАІ №977051, реєстраційний об`єкт нерухомого майна 01, кадастровий №:01:678:0023, у частині покупця, перевівши на ОСОБА_1 права покупця цієї земельної ділянки.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , звільнити земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , чим усунути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , перешкоди у користуванні вказаною земельною ділянкою.

ОСОБА_1 у задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Яковлева Інна Миколаївна, про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки - відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також, скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційною скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом першої інстанції були допитані свідки.

У судовому засіданні 26.04.2021 року позивач за первісним позовом ОСОБА_2 , яка була допитана як свідок, суду пояснила, що після смерті матері у 2010 році успадкувала разом із сестрою квартиру АДРЕСА_3 . Після продажу спадкового майна отримала кошти, які поклала на депозитний рахунок. У 2012 році познайомилась із ОСОБА_1 , однак на той час разом вони не проживали, спільного бюджету не мали.

Вона мала намір придбати земельну ділянку для подальшого будівництва на ній будинку для особистого проживання та через ріелтора у 2013 році знайшла для придбання земельну ділянку вартістю 9000,00 доларів США. Договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1 був укладений між нею та продавцем ОСОБА_6 , посвідчений 24.07.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлевою І.М., за реєстром №1790. Нотаріус також засвідчила заяву про те, що покупець ОСОБА_3 у шлюбі не перебуває та вказана земельна ділянка придбана за її особисті кошти.

Позивачка не заперечувала, що її майбутній чоловік ОСОБА_1 супроводжував її та також був присутнім у нотаріальній конторі на час укладання вказаного договору.

10.08.2013 року сторони уклали шлюб та саме з цього часу почали спільно проживати у її квартирі по АДРЕСА_4 .

Коштів для будівництва будинку не вистачало, у зв`язку із чим матеріально їй допомагав син. Її чоловік - ОСОБА_1 офіційно не працював, заощаджень не мав. Зазначила, що житловий будинок не був побудований.

Згодом стосунки між подружжям почали погіршуватися та 23.11.2017 року шлюб було розірвано.

На теперішній час на земельній ділянці знаходяться: господарські будівлі, літня кухня та гараж, однак, відповідач перешкоджає їй у доступі до території, що знаходиться на належній їй земельній ділянці, та вона не може розпорядитися нею за власним розсудом.

У судовому засіданні 26.04.2021 року позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) ОСОБА_1 , який був допитаний як свідок, суду пояснив, що він був власником житлового будинку АДРЕСА_2 , який продав 08.11.2006 року. Кошти, що отримав від продажу будинку, вклав у станцію технічного обслуговування, яка приносила гарний прибуток. Мав бажання придбати земельну ділянку, на якій хотів побудувати гараж, де міг би займатися своєю справою з ремонту автомобілів. Мав заощадження у сумі 30000,00 доларів США та у 2013 році знайшов земельну ділянку, яку вирішив придбати за власні накопичені кошти. Особисто домовлявся про умови придбання із продавцем ОСОБА_8 та особисто передав йому в нотаріальній конторі кошти.

Після придбання вказаної ділянки займався будівництвом та за власні кошти придбавав будівельні матеріали. У подальшому збудував гараж, де займався ремонтом автомобілів, та літню кухню, яка була облаштована під житло.

Із ОСОБА_2 познайомився у 2012 році, а 10.08.2013 року вони уклали шлюб та почали спільно проживати у квартирі по АДРЕСА_4 , вели спільний бюджет.

У 2016 році шлюбно-сімені стосунки припинили, договір купівлі-продажу не оспорював, бо вважав, що вказане питання можливо вирішити мирним шляхом.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що знайома зі сторонами у справі та їй відомо, що земельну ділянку ОСОБА_2 придбала до шлюбу, оскільки мала бажання збудувати для себе житловий будинок. Матеріально у будівництві їй допомагав син.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснив суду, що він є приятелем сина ОСОБА_2 та йому відомо, що позивачка бажала придбати земельну ділянку для будівництва будинку. Також відомо, що сторони проживала у квартирі по АДРЕСА_4 .

Свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що знає ОСОБА_1 , як сусіда, який придбав земельну ділянку по АДРЕСА_1 , яка була вільна від забудов. Бачив, як відбувалося будівництво літньої кухні та великого гаражу, які збудував ОСОБА_1 .. ОСОБА_2 бачив на території земельної ділянки лише два рази.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.07.2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевою Інною Миколаївною, реєстровий №1790 (т.1 а.с.9).

Відповідно до п.1.1 вказаного договору продавець передає у власність, а покупець приймає у власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:678:0023, адреса розташування якої: АДРЕСА_1 , і зобов`язується оплатити її вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі.

Цільове призначення земельної ділянки: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва.

Відповідно до п.2.1. вказаного договору продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчинено за 74000,00 гривень, які отримані продавцем від покупця повністю до підписання цього договору.

Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №6796201 рішення про державну реєстрацію прав на земельну ділянку за ОСОБА_3 проведено 24.07.2013 року, реєстраційний об`єкт нерухомого майна 01, кадастровий №:01:678:0023 (а.с.11).

10.08.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений шлюб, який був зареєстрований у Індустріальному відділі державної реєстрації цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції. Внаслідок укладання шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_4 » (а.с.17).

Також, 15.08.2013 року ОСОБА_3 отримала повідомлення про початок виконання будівельних робіт/про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт ДП 99 від 15.08.2013 року. На земельній ділянці згідно з експлікаціэю будівель і споруд планувалося будівництво житлового будинку, площею 67 кв.м, літньої кухні площею 30 кв.м, гаражу 74.88 кв.м, навісу, душевої та вбиральні (а.с.14).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 23.11.2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_12 розірваний. Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_12 змінено на дошлюбне « ОСОБА_5 ».

Після розірвання шлюбу між сторонами виник спір стосовно права власності та користування спірною земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено право власності як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України гарантовано непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями статті 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 липня 2020 року у справі №752/25074/17 (провадження №61-40542св18), від 27 січня 2021 року у справі №333/2265/17 (провадження №61-5959св19) та від 31 березня 2021 року у справі №369/4863/18 (провадження №61-6013св19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

З огляду на зазначене, для встановлення правової природи укладеного оспорюваного договору купівлі-продажу та його істотних умов, вирішенню підлягають питанню про дійсність та реальний характер волевиявлення учасників та очікувані наслідки в результаті його укладення.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що саме він був фактичним покупцем спірної земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки саме він сплатив покупцю ОСОБА_6 свої особисті кошти, на підтвердження чого надав до суду копію розписки.

Оскільки, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції інших належних письмових доказів на підтвердження вказаної обставини, що ставить під сумнів автентичність розписки. Так, зміст розписки не містить посилань на те, що договір укладений саме між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , та саме ОСОБА_1 була продана земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, на виконання ухвали суду першої інстанції від 14.08.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевою Інною Миколаївною надано до суду належним чином завірену копію договору купівлі-продажу від 24.07.2013 року (реєстрований номер №1790) земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , а також документи, на підставі яких він був посвідчений (т.1, а.с.155-175).

Так, матеріали нотаріальної справи з посвідчення спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки містять заяву ОСОБА_3 від 24.07.2013 року, яка засвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевою І.М. та якою ОСОБА_3 поставила до відома відчужувача - ОСОБА_6 , що вона незаміжня та з будь-якою особою однією сім`єю не проживає, шлюбний договір нею не укладався, та вона купує земельну ділянку АДРЕСА_1 , яка вільна від капітальних будівель та споруд, за свої особисті кошти.

У вказаній заяві наявний підпис продавця ОСОБА_6 , на підтвердження того, що викладені обставини доведені йому до відома (а.с.158).

Також, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не мав можливості самостійно укласти договір купівлі-продажу квартири, через відсутність у нього паспорту, тому попросив майбутню дружину ОСОБА_2 виступити покупцем земельної ділянки.

Вказане посилання апелянта колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони жодними належними та допустимими доказами не підтверджені.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження факту наявності у нього необхідної суми особистих коштів для самостійної можливості купівлі земельної ділянки станом на час її придбання, оскільки ОСОБА_1 як до моменту придбання, так і на час придбання спірної земельної ділянки не був офіційно працевлаштований, також не був зареєстрованим як ФОП.

Натомість, відповідачкак за зустрічним позовом ОСОБА_2 на підтвердження своєї фінансової можливості придбати спірну земельну ділянку за свої особисті грошові кошти надала до суду виписки по депозитному договору відкритого у АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до яких грошові кошти нею було знято напередодні укладення спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки (т.1 а.с. 113, 114, 115, 116).

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Крім того, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції представниками сторін було підтверджено той факт, що ОСОБА_1 не звертався до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чи встановлення іншого юридичного факту в межах спірних правовідносин.

Враховуючи вищевикладене, на основі повно та всебічно досліджених доказів, оцінивши їх належність, достатність, достовірність та логічний взаємозв`язок, прийнявши до уваги норми діючого законодавства та їх правозастосування до фактичних обставин справи, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Яковлева Інна Миколаївна, про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки є необґрунтованими, недоведеним та таким, що не підлягає задоволенню.

Що стосується посилань відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 щодо заяви про застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 267 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного (інтересу).

За змістом ст. ст. 256, 261 та 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Якщо лише буде установлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це заявила інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Така позиція узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі N 369/6892/15-ц; Верховного суду від 05 червня 2019 року у справі N 750/4848/17; Верховного суду від 07 серпня 2019 року у справі N 520/9169/15-ц.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відсутність поважних причин пропущення позовної давності є підставою для відмови у позові лише за доведеності порушення прав позивача. Проте, якщо підстав вважати право позивача не вбачається, суд має відмовити у позові по суті позовних вимог.

Отже, правила про позовну давність мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Таким чином, оскільки, в ході судового розгляду позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 не доведено порушення його прав, тому, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову у зв`язку з необґрунтованістю самих позовних вимог, а не з причин пропуску строку позовної давності.

Також, колегія суддів не приймає доводи апелянта щодо його незгоди із задоволенням позовних ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, зважаючи на наступне.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:678:0023, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевою Інною Миколаївною, реєстровий №1790 (а.с.9).

Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №6796201 рішення про державну реєстрацію прав на земельну ділянку, за ОСОБА_3 проведено 24.07.2013 року, реєстраційний об`єкт нерухомого майна 01, кадастровий №:01:678:0023 (а.с.11).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 зверталась до правоохоронних органів 19.02.2018 року щодо погроз ОСОБА_1 , що підтверджується висновком № 4259 ДОП Індустріального відділення поліції ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 23.02.2018 року(т. 1 а.с.19).

Відповідно до вказаного висновку, з ОСОБА_1 була проведена профілактична розмова про недопустимість у подальшому протиправної поведінки.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право власності особи може бути захищено лише у випадку його існування та у разі його порушення, оспорювання чи невизнання.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення (негаторний позов).

При цьому, власник, за правилами цієї статті, може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Підставою для подання такого позову є вчинення третьою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідачів у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.

Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 17.04.2019р. у справі № 523/4591/16-ц та від 16.02.2021 р. у справі №127/33179/19.

Відповідно до частини першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно з статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Зважаючи на те, що під час розгляду даної справи було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 порушує права позивача за первісним позовом на користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:678:0023, за адресою: АДРЕСА_1 , що належить позивачу ОСОБА_2 на праві власності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про усунення їй перешкод у користуванні зазначеною земельною ділянкою, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку, які у розумінні статті 319 ЦК України, підлягають судовому захисту.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення суду першої інстанції відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко