Справа № 932/9272/21
Провадження № 2/932/5078/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

11 липня 2022 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Куцевола В.В.

при секретарі Рибалці В.І.

розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

03.11.2021 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська звернувся із позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю на житлову квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та припинення за ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на дану квартиру.

В обґрунтування позову посилається на те, що 30.10.1995 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення по справі № 2-2113 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Рішення набрало законної сили 10.11.1995 року. Шлюб було розірвано 15.11.1995 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, актовий запис № 670 зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського управління юстиції 15.11.1995 року.

23.09.1994 року позивачем була придбана за договором довічного утримання, який посвідчений 23.09.1994 року державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори № 1-6157, квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

24.09.2021 року позивачем було отримано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кир`як С.А., у якій було зазначено: «із наданих документів вбачається, що 23.09.1994 року ОСОБА_1 була придбана за договором довічного утримання, посвідченим 23.09.1994 року державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної контори № 1-6157, квартира, за адресою: АДРЕСА_1 . На момент придбання вищезазначеної квартири ОСОБА_1 перебував у шлюбі, зареєстрованому Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 12.11.1993 року, актовий запис № 1429, з ОСОБА_2 . 15.11.1995 року шлюб між подружжям був розірвання, що підтверджується інформацією з Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками за взаємною згодою. У позивача відсутня заява його колишньої дружини ОСОБА_2 про згоду на продаж квартири, таким чином посвідчити договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири неможливо. Враховуючи відмову нотаріуса, позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на об`єкт нерухомості за ним.

Ухвалою суду від 04.11.2021 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків.

16.11.2021 року, позивач усунув недоліки надавши до суду квитанцію про сплату судового збору.

22.11.2021 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечував проти заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином. Правом на подання письмових пояснень не скористалась.

Враховуючи те, що відповідач належним чином повідомлений про день, час та місце проведення судового засідання, правом на подання відзиву не скористався, клопотань про відкладення справи розглядом до суду не надходило, суд, спираючись на норми ст. 247, 280 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку, за відсутності сторін, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та ухвалив заочне рішення

Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи у межах наданих позивачем письмових доказів, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 12.11.1993 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.10.1995 року шлюб було розірвано.

Згідно договору довічного утримання від 23.09.1994 року посвідченого державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори № 1-6157, Телевная М.В. передала у власність ОСОБА_1 на підставі довічного утримання квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначена квартира належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.04.1994 року за № 5/608-94, зареєстрованої в Дніпропетровському інвентарному бюро 27.04.1994 року за № 74п-95.

Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кир`як С.А. від 04.09.2021 року позивачу відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу квартири, оскільки на момент придбання квартири він перебував у шлюбі з ОСОБА_5 .

Позивач зазначає, що з травня 1994 року він з колишньою дружиною не підтримував ніякі сімейні відносини та взагалі жили окремо, не вели спільного бюджету та господарства. Наведене, також підтверджується текстом рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.10.1995 року по справі № 2-2113 про розірвання шлюбу, де також зазначено про те, з травня 1994 року сімейні стосунки було припинено.

Допитавши свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 можливо зробити висновок, що дійсно сімейне життя подружнє життя між позивачем та відповідачем припинилось у травні 1994 року та спільний бюджет вони не вели. Тобто, фактично, на момент укладання договору довічного утримання від 23.09.1994 року позивач не перебував у сімейних відносинах з відповідачем. Позивач із власної ініціативи уклав договір довічного утримання. Виконував усі умови договору за власні кошти та особисто.

Таким чином, за час перебування у шлюбі ОСОБА_1 за особисті кошти дбав про ОСОБА_4 та сумлінно виконував умови договору довічного утримання та набув право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Також положеннями ч. 2 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю

кожного з них.

Отже, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, укладеним під час перебування набувача у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Той із подружжя, хто порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за частиною 3 статті 61 СК України має довести, що хоча майно придбавалося у період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними. Такий правовий висновок висловив Верховний Суд України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6843цс17.

Позивачем доведено, що він уклав договір довічного утримання у власних інтересах, а не інтересах сім`ї, за власні кошти та особисто виконував його умови.

Щодо вимоги про припинення за ОСОБА_2 права спільної сумісної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України.)

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких ВС роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Згідно ч. 3 ст. 375 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у частині визнання за ОСОБА_1 права особистої власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки позивач довід, що придбав її тоді коли подружжя вже проживало окремо та не велось спільного господарства. Умови договору довічного утримання позивач виконував самостійно та за власні кошти. А тому відповідно до ст.60 СК України квартира не є спільною сумісною власністю подружжя.

Підстави для задоволення позову, в частині припинення за ОСОБА_2 право спільної власності на житлову квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 відсутні, оскільки квартира не є спільною сумісною власність.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між учасниками справи, судвважає за необхідне стягнути з відповідача користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у сумі 3091,20 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.4, 12, 13, 76-82, 89, 223, 229, 247, 258-259, 263-265, 273, 280-284, 288, 289, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 3091,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України та може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя В.В. Куцевол