печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Підпалого В.В.

при секретарі - Кирилюк Н.С.

розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морпган Кепітал», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Негоциант» про визнання недійсним договору від 11.04.2018 року в частині передання у власність права вимоги за кредитним договором № 010/25-28/07-278 від 24.05.2017 року зі змінами та доповненнями, а також укладеними додатковими угодами до нього, -

ВСТАНОВИВ:

19.05.2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна ОСОБА_1 до Акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морпган Кепітал», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Негоциант» про визнання недійсним договору від 11.04.2018 року в частині передання у власність права вимоги за кредитним договором № 010/25-28/07-278 від 24.05.2017 року зі змінами та доповненнями, а також укладеними додатковими угодами до нього.

В обгрунтування позову зазначила, що за умовами укладеного договору Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» відступило право вимоги за кредитним договором № 010/25-28/07-278 від 24.05.2017 року, укладеним із нею, втім за актом прийому-передачі документації були передані копія кредитного договору, копії додаткових угод, отже не відбулось переходу прав вимоги.

24.05.2021 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

13.08.2021 року від представника відповідача надійшов відзив по справі в якому останній вказує на наступне.

24.05.2007 року між Банком та позивачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір.

11.04.2018 Бaнк уступив права вимоги за зобов?язаннями позивачa на користь TOB «ФК«Форінт».

Позивачем у позовних вимогах не зазначено яке саме право позивача порушено. Навпаки, як вбачається з позовної заяви, права позивача як боржника за кредитом жодним чином не обмежені, не впливають на права позивача, не порушенi внаслідок укладення оспорюваного договору. Зміна кредитора не впливає на права та обов?язки позивача, у тому числі в частині невиконання позивачем як позичальником умов кредиту.

Адже, заборгованість позивача не була погашена Банку нi до ні на момент відступлення прав вимоги за невиконаними зобов?язаннями позивача. Серед іншого, це підтверджено в реєстрі відступлених прав вимоги, реєстрі кредитних операцій до відступлення, що додані позивачем до позову.

Заборгованість за кредитом не була погашена позивачем й новому кредитору -справа № 521/11078/13-ц про стягнення заборгованості триває досі, що підтверджує порушення прав кредитора через тривале зухвале невиконання позивачем Кредиту.

Банк вважає, що позивач створив даний позов навмисно штучно з метою: шляхом зловживання правом не виконувати взяті на себе зобов?язання 24.05.2007.

Окрім того, Постановою Одеського апеляційного суду № 521/11078/13-ц від 25.01.2021 року залишено в силі ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 21.02.2019 року про заміну позивача з AT «Райффайзен Банк Аваль» на TOВ «ФК «Форінт», з огляду на договір (портфельного відступлення прав вимоги) № 6/н від 11.04.2018 року, відповідно до якого останній набув права вимоги за: кредитним договором № 010/25-28/07-278 від 24.05.2007 року з додатковими угодами № 010/25-28/07-278/2 вiд 07.12.2009, року № 010/25-28/07-278/4 від 06.07.2010 року; за договорами поруки: №12/2-0-1/071 вiд 07.12. 2009 року, № 12/2-0-1/072 від 07.12.2009 року, № 12/2-0-1/073 від 07.12.09, за якими право вимоги перейшло до ТОВ «ФК «Форінт».

Також, 13.05.2019 року Постановою BC №916/106/15-г встановлено, серед іншого, правомірність відступлення прав вимоги за копіями договорів (кредитного та договорівзабезпечення):«Господарські суди попередніх інстанцій встановили, що договір від 11.04.2018 року укладено після прийняття господарським судом Одеської області рішення у даній справi, яке невиконання станом на час розгляду заяви про заміну сторони.

Беручи до уваги встановлені обставини щодо відступлення прав вимоги, положення ст. 334 ГПК, враховуючи, що рішення господарського суду від 31.05.16 y даній справі не виконане, а постановою державного виконавця від 19.12.17 стягувачу надано строк для повторного пред`явлення виконавчого документа до 19.12.2020 року, господарські суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для зaміни стягувача у наказі №916/106/15 щодо суми заборгованості за кредитом у сумі 260 437, 89 дол. США та заборгованості за відсотками у сумі 106 885,13 дол. США.

Верховний Суд відхиляє доводи скаржника про те, що встановити наявність та обсяг прав вимоги до боржника та поручителів неможливо, оскільки за актом прийому-передачі документації від цедента цесіонарію були передані лише копії відповідних договорів, з огляду на наступнe.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача та пояснень третіх осіб, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення та відмовити в задоволенні позову.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судовим розглядом встановлено, що 24 травня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (правонаступником якого за всіма правами і обов`язками є ПАТ "Райффайзен Банк Аваль") (далі Банк) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір

№010/25-28/07-278, за умовами якого Банк надає ОСОБА_1 кредит з лімітом 300000,00 дол. США на споживчі цілі строком до 24.05.2017 року з відсотковою ставкою 12,5% річних.

В подальшому між ОСОБА_1 та позивачем укладено додаткову угоду №010/25-28/07-278/2 від 07 грудня 2009 року до кредитного договору від 24.05.2007 року. Додатком №1 додаткової угоди №010/25-28/07-278/2 від 07 грудня 2009 року до кредитного договору від 24.05.2007 року встановлено графік погашення кредиту та відсотків за кредитом.

11.04.2018 року між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - «Кредитор») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (далі - «Набувач») було укладено договір, за умовами якого Кредитор зобов`язується передати у власність Набувачу права вимоги, вказані в реєстрі кредитних операцій до відступлення в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, а Набувач зобов`язується прийняти від Кредитора права вимоги в обсязі та на умовах, що існуватимуть на дату відступлення прав вимоги, та сплатити Кредитору їх вартість. За домовленістю сторін загальна вартість прав вимоги визначена пунктом 3.1. договору, строк та порядок розрахунків сторін визначений пунктом 3.2. договору; перехід прав вимоги від Кредитора і набуття їх Набувачем у власність відбувається за умови сплати Набувачем Кредитору загальної вартості прав вимоги відповідно до п.п. 3.1., 3.2. договору та з моменту підписання сторонами реєстру відступлення прави вимоги (пункт 2.4. договору).

Позивач вважає, що Договір про відступлення права вимоги є недійсним, виходячи з того, що наявність, обсяг і зміст прав, що переуступаються кредитором на користь набувача можуть підтверджуватися лише оригіналами документів, що підтверджують наявність та певний обсяг зобов`язань.

Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини, що визначено п. 1 ч. 1 ст. 11 ЦК України. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 202 ЦК України).

Частиною 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, що є одним із головних елементів угоди і правочину).

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаївділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти) зазначені на розсуд сторін і породжені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди, залежно від предмета і підстав позову, повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно договір є недійсним, як такий, що не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 Цивільного кодексу України).

У постанові Верховного Суду від 13.03.2019 р. у справі №905/635/18 наведена позиція, відповідно до якої у разі заміни кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. При цьому такий спеціальний інструмент для заміни сторони у зобов`язанні, як відступлення права вимоги, може бути застосований лише відносно дійсного зобов`язання, тобто такого зобов`язання, яке існувало на момент переходу відповідного права від первісного кредитора.

Однак, звертаючись до суду, позивач не обґрунтувала, у чому саме полягає порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи інтересів, та не надала відповідних доказів, які б це підтверджували

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Відповідно до ч.1 ст. 1083 ЦК України наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Позивач не спростовує самого факту укладення нею кредитного договору від 24.05.2007 року та не заперечує факту невиконання грошових зобов`язань за цим договором.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 28 жовтня 2022 р. по справі № 333/5602/20 «Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити, зокрема, наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позову зазначати в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Разом з тим, при вирішені спорів про визнання правочинів недійсними, оцінюючи обґрунтованість застосування такого способу захисту як оспорення правочину, суду необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені оспорюваним правочином, оскільки недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 16.10.2020 р. у справі № 910/12787/17, на висновки якої систематично посилається у своїх постановах Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду, зазначено, що «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушуює його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і залежно від встановленого, вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин».

Більше того, Верховним Судом України у постанові від 03.09.2014 р. по справі № 6-84цс14 викладена правова позиція, згідно якої «правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні».

Окрім роз`яснення того, що саме має бути встановлене судом для визначення наявності права особи на звернення до суду. Верховний Суд виходить з висновку про те що відсутність порушеного права та інтересу позивача є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові, і не потребує встановлення обґрунтованості позовних вимог.

Відповідний правовий висновок міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.03.2021 р. по справі № 1527/13038/12, від 17.03.2021 р. по справі № 1328/8858/12, від 14.04.2021 р. по справі № 520/1742/18, від 17.11.2022 р. по справі № 161/8464/21 та інших.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єкти Оскільки, позивач не обґрунтував чим саме були порушені його права, свободи та інтереси і у чому полягатиме їх захист в разі задоволення позову.

Отже, Позивач не надала доказів, чим саме були порушені її права, свободи та інтереси і у чому полягатиме їх захист в разі задоволення позову.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов до висновку, що вимоги Позивача не знайшли свого підтвердження, отже у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 19, 76-81, 128, 258-259, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морпган Кепітал», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Негоциант» про визнання недійсним договору від 11.04.2018 року в частині передання у власність права вимоги за кредитним договором № 010/25-28/07-278 від 24.05.2017 року зі змінами та доповненнями, а також укладеними додатковими угодами до нього, - відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем до Печерського районного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду, шляхом подання через Печерський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили після закінчення зазначених строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Київським апеляційним судом, якщо його не буде скасовано.

Суддя В.В. Підпалий