Справа № 211/3413/20
Провадження № 2/211/123/22
іменем України
02 вересня 2022 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Середньої Н.Г.,
за участю секретаря судового засідання Бехало В.В.,
представника позивача адвоката Щербаня О.С., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Слісаренко О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним,
Ухвалою суду від 06 липня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.07.2021, справу розподілено на суддю Середню Н.Г. у зв`язку зі звільненням з посади судді ОСОБА_4 .
Ухвалою суду від 01 вересня 2021 року прийнято справу до свого провадження.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 на задоволенні вимог наполягав з підстав, викладених в тексті позову. Вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, договір укладений шляхом обману та зловживанням довірою. Було передано майно, що вказано в розписці, однак крім цього, позивач стверджувала, що продає 2 холодильні камери, 9 дерев"яних стелажів, металевий стелаж, вивіску велику і малу. Саме приміщення перебуває у власності ОСОБА_6 та з ними окремо було укладено договір оренди. Після передачі коштів, позивач дізнався, що вказане майно відповідачу не належить, а отже і сам бізнес не був переданий. В подальшому надав заяву про закінчення розгляду справи у його відсутність.
Відповідач ОСОБА_1 не визнала позов повністю, була допитана, як свідок, пояснила, що ОСОБА_2 прийшла, щоб купити ті речі, що вказані в розписці. Вказане майно було передано разом з документами (документи на комп`ютер, інструкції до сканера і касового апарату, також на комп`ютері були встановлені необхідні програми). ОСОБА_7 була з чоловіком, і відповідач, також була з чоловіком, також була присутня дружина власника приміщення. Розписку вона написала особисто, до цього вони все обговорили, розписку написала коли позивачу передала майно. Кошти сплатив чоловік позивача та отримав її чоловік. Вона підтверджує, що власноручно написана нею розписка підтверджує факт укладення між нею та позивачем договору купівлі-продажу майна, однак саме того, що вказано в самій розписці, а не того, що зазначає позивач у своєму позові. Підприємницьку діяльність вона здійснювала з 19.12.2019 до моменту укладення розписки. Майном, щодо якого позивач заявляє вимоги (стелажі, вивіски, холодильники) вона дійсно користувалась, однак на підставі усної згоди з господарем приміщення, так як воно належить власникам приміщення, а приміщенням користувалась на підставі договору оренди. ОСОБА_2 пропонувала укласти договір купівлі-продажу, на що вона погодилась, однак коли до цього дійшло, позивач не захотіла сама, запропонувала написати розписку. Під словом "бізнес", що вона вказала в розписці малось на увазі список постачальників продукції та телефони клієнтів, що вона надала відповідачу, а також всю техніку, що вказана в розписці. Тобто отримавши все це, позивач могла займатись і отримувати прибуток.
Представник відповідача ОСОБА_8 вимоги позову не визнав з підстав зазначених у відзиві. Зазначив, що майно, яке вказано в розписці було повністю передано позивачу, а тому позов є необґрунтованим, безпідставним та бездоказовим. В подальшому надав заяву про закінчення розгляду справи у його відсутність.
Крім того, судом задоволено клопотання про дослідження показань свідка ОСОБА_9 , даних ним у судовому засіданні 22.04.2021, у зв`язку з неможливістю прибуття в судове засідання та перебування у лавах ЗСУ, згідно пояснень представника позивача, проти чого не заперечував представник відповідача. ОСОБА_9 суду пояснив, що позивач є його дружиною. 05.05.2021 разом з дружиною вони приїхали за адресою: АДРЕСА_2 , оглянути приміщення, яке відповідач продавала. До цього дружина спілкувалась з відповідачем та остання повідомила, або купуйте, або вона продасть іншим людям. Вони приїхали з дружиною, наполягали на оформленні договору купівлі-продажу у нотаріуса, на що відповідач погоджувалась. Тоді ж дружина передала гроші, відповідач написала розписку. Одночасно до них прийшла ОСОБА_10 , яка була власником приміщення та з нею необхідно було укласти договір оренди приміщення та остання попросила одразу проїхати переоформити договір охорони, що вони і зробили. Відповідач тим часом просила перенести оформлення договору купівлі-продажу через погане самопочуття, вона тоді була вагітна. Наступного дня відповідач вже не завжди відповідала на телефонні дзвінки, а в подальшому відмовилась укладати договір. Коли вони з дружиною повідомили ОСОБА_3 , що мають намір продати все, що в магазині, дізнались, що майно, яке там знаходиться належить ОСОБА_3 , відповідно розпорядитись щодо нього вони не можуть. Вважає, що фактично відповідач продала "ФОП", а не "бізнес".
Вислухавши відповідача, представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.
Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: 1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; 2) наявність підстав для оспорення правочину; 3) встановлення, чи порушує (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися сааме на момент вчинення оспорюваного правочину. Таке розуміння визначення правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.
По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається лише за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.
Частинами першою, другою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.
Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст.665 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Як роз`яснено в пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
В постанові від 20 жовтня 2021 року у справі № 370/207/15-ц (провадження № 61-5140св21) Верховним Судом зазначено, що обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по - третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.
Наявність умислу в діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
За приписами статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Вирішуючи спір, суд на підставі наданих суду доказів приходить до висновку, що позивач ОСОБА_2 була ознайомлена з умовами договору, що нею та її представником не оспорюється, як і не оспорюється факт передачі зазначених у розписці речей. Договір купівлі-продажу укладений сторонами у вигляді розписки, вчинений з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, містить умову щодо переліку речей, ціни, тощо. Таким чином при укладанні оспорюваного правочину сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору, що свідчить про прийняття нею таких умов.
Позивачем не надано належних та достовірних доказів того, що на час вчинення оспорюваного правочину вона була введена в оману і в чому ця омана полягала.
Отже суд вважає, що оскільки встановлено відсутність доказів, які б підтверджували факт укладення договору купівлі-продажу внаслідок обману, що тягне за собою визнання вказаного правочину недійсним, відсутні підстави для задоволення вимог, оскільки позивач не довела наявність умислу в діях відповідача при укладенні з нею спірного правочину, не встановлено факту навмисного введення відповідачем в оману щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін в ньому, які вплинули на вчинення нею правочину.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в зв`язку з його необґрунтованістю.
Частиною першою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
В зв`язку з відмовою в задоволенні вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 10, 12,13, 141, 263, 265, 280, 284-288 ЦПК України,суд
в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.Г.Середня