Справа № 740/1181/21
Провадження № 2/740/37/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2022 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.

за участю секретарів судового засідання Кубрак Н. М., Зінич А. С.,

Лазоренко Л. Ю.,

учасники справи:

-позивач ОСОБА_1 ,

-представник позивача ОСОБА_2 ,

-представники відповідачки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

установив:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнив та остаточно просив: визнати за ним право власності на 1/2 частини будівельних матеріалів та робіт у житловому будинку по АДРЕСА_1 , а саме: на Ѕ залишкової вартості надвірних будівель та споруд 118 064,50 грн, на Ѕ вартості перебудови даху будинку літ «А» - 24 635,89 грн, на Ѕ вартості матеріалів 13 594,23 грн, на Ѕ вартості перебудови сараю літ «Б» - 20 719,37 грн, на Ѕ вартості матеріалів 11 167,07 грн, на Ѕ вартості облицювання цеглою будинку літ «А» - 18 610,50 грн, на Ѕ вартості матеріалів 9123,50 грн; стягнути зі ОСОБА_5 на його користь грошову компенсацію Ѕ частини будівельних матеріалів та робіт у зазначеному житловому будинку в сумі 215 915,06 грн; стягнути з відповідачки на його користь грошові кошти в сумі 3000 доларів США та судові витрати.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він перебував з відповідачкою у шлюбі з 23 січня 1997 року по 01 серпня 2014 року, який розірвано рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 серпня 2014 року. Після розірвання шлюбу в жовтні 2016 року відповідачка звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, проте в позові просила поділити не все подружнє майно. Зокрема, вона просила стягнути з ОСОБА_1 компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля марки LANDMARK SUV 4WD BQ6473SG, 2007 року випуску, р. н. НОМЕР_1 . Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13.12.2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 98 145 грн та судові витрати. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 29 травня 2017 року указане заочне рішення змінено, і з ОСОБА_1 стягнуто 68 740,00 грн. Питання щодо поділу іншого спільного майна подружжя не вирішувалося. Оскільки сторони не дійшли згоди добровільно поділити спільне майно, то позивач вирішив звернутися до суду.

З 1997 року позивач став проживати в житловому будинку по АДРЕСА_1 , а з 28 вересня 1997 року зареєструвався за вказаною адресою. Позивач з відповідачкою вели спільне господарство і почали перебудову будинковолодіння. Спочатку відремонтували старий будинок розміром 6,93 х 9,63 м потім за період з 1997 по 1999 роки зробили прибудову до будинку площею 3,14 х 13,34 м та 3,80 х 6,93 м. Крім того, весь будинок після його реконструкції було обкладено силікатною білою цеглою, а також зроблено новий дах, збудована стропильна система та вкрита новим шифером. Фактично розмір площі будинку змінився з 50,3 кв. м на 109,8 кв. м, тобто більше ніж в 2 рази.

У господарстві збудовано новий сарай під літ. «Е» площею 24,8 кв. м, нову вбиральню-душ, новий паркан від вулиці з білої силікатної цегли. З лівої сторони будинковолодіння по межі збудовано паркан із плоских шиферних листів. У сараї під літ. «Б» зроблено новий дах.

Довідкою Безуглівської сільської ради Ніжинського району від 13.03.2017 № 03-29/236 підтверджується, що згідно з погосподарською книгою № 9 за 2011-2015 року утримувалася худоба: 5 корів, 1 свиня, 5 овець, 1 кобила, 30 голів птиці, 5 бджолосімей.

Відповідачка не працювала, а вела домашнє господарство, тоді як позивач заробляв гроші на будівництво та перебудову будинку, оскільки ніхто більше їм не допомагав.

Таким чином, позивач вважає, що має право на компенсацію половини вартості робіт і матеріалів від збудованого і реконструйованого майна в будинковолодінні.

Крім цього, відповідачка самовільно забрала із сейфу в будинку їхні спільні грошові кошти в сумі 6000 доларів США та вироби із золота. Ці грошові кошти зароблені особисто позивачем, він працював на двох роботах у м. Києві. Однак відповідачка самовільно розпиляла сейф болгаркою і забрала кошти.

Позивач вважав, що має право на половину вказаних грошових коштів, які забрала відповідачка, так як кошти були зароблені під час подружнього життя, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав.

Представник відповідачки адвокат Гринь Л. В. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала, вважала їх необґрунтованими та недоведеними, оскільки позивачем не надано достовірних та об`єктивних доказів на підтвердження позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Мотивувала тим, що позивачем точно та детально не наведено перелік робіт, що були виконані, не вказано, які будівельні матеріали та в якій кількості були використані на ці роботи, не зазначено час виконання робіт, не зазначено доказів, на які позивач посилається, тобто позовні вимоги недоведені. Відповідачка після одруження з позивачем проживали в будинку в с. Безуглівці, який належав на праві власності колишнім членам колгоспного двору в рівних частках відповідачці, її батькам і брату. Усі разом проживали в указаному будинку. Батьки отримували пенсію, обробляли город, тримали худобу, тобто мали достатній дохід, щоб утримувати будинок та робити прибудови і ремонт. Усі прибудови до будинку були зроблені батьками відповідачки у 1990 році, а ремонтні роботи, які проводилися у подальшому, були виконані також батьками за їхні власні кошти. Зазначила, що на той час у них із позивачем не було та не могло бути власних коштів для здійснення ремонту та прибудов, так як вони одружилися у 1997 році, а в 1998 році відповідачка народила дочку та перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Позивач на той час не мав стабільного доходу, постійного місця роботи, займався підробітками, його заробітку ледь вистачало на забезпечення потреб дитини, не кажучи про вклад у будівництво, що не відповідає дійсності. Крім того, гроші із сейфу вона не забирала, не знала яка там була сума, у відповідача були ключі від сейфу, він їх забрав та за них після розлучення придбав будинок у с. Талалаївка. У разі відмови у задоволенні позову, просила стягнути з позивача понесені судові витрати. Крім цього, подала заяву про застосування позовної давності, вказуючи на те, що з часу розірвання шлюбу в 2014 році позивач покинув місце спільного проживання в указаному будинку, не цікавився ним і жодних претензій не повідомляв, а подав до суду аналогічний позов у 2019 році, який залишено без розгляду.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 березня 2021 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 11-00 год. 21 квітня 2021 року, яке в подальшому відкладене на 10-00 год. 14 травня 2021 року.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 14 травня 2021 року задоволено клопотання представника позивача, призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу, у зв`язку з чим зупинено провадження у справі.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 липня 2021 року поновлено провадження у справі, підготовче засідання призначено на 13 серпня 2021 року 11-00 год., яке відкладено на 15 вересня 2021 року 10-00 годину.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 вересня 2021 року заяву позивача про уточнення позовних вимог прийнято до провадження; підготовче провадження у справі закрито; призначено справу до судового розгляду на 26 жовтня 2021 року 10-00 год.

У подальшому судові засідання неодноразово відкладалися.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 днів введено воєнний стан. У подальшому строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжено.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 08 березня 2022 року № 2/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ, зокрема, Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області. Розпорядженням Голови Верховного Суду від 04 травня 2022 року № 27/0/9-22 відновлено територіальну підсудність судових справ, зокрема, Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області з 05 травня 2022 року.

У судовому засіданні 27.09.2022 позивач ОСОБА_1 підтримав позов та пояснив, що будівництво розпочав у 1997 році, коли одружився з відповідачкою. Будівництво закінчили приблизно в 2002 році, проживав у будинку дружини до 2012 року. Будинок належав його дружині, її батьку, матері та брату. Коли він прийшов до них жити, вони планували добудовуватися. Мати колишньої дружини не працювала, після операції, батько дружини у 1997 році переїхав до брата дружини, забрав із собою все господарство. ОСОБА_1 зазначив, що вся худоба була куплена ним, оскільки він працював, про що відмітки у трудовій книжці. Колишня дружина не працювала, бо доглядала маленьку дитину. Скільки усього витрачено коштів на будівництво не знає, з робітниками завжди розраховувався він. Зазначив, що дружина допомагала приготуванням їжі.

Під час розгляду справи допитано свідка ОСОБА_6 , який показав, що працював на будівництві, товаришували з ОСОБА_1 . Обкладав хату сам, робив прибудову до хати, витяжку газу влітку 1997 року. Познайомився з позивачем у Москві, в одній бригаді. Останній запропонував обкласти хату, домовилися про ціну. ОСОБА_6 спочатку обклав будинок цеглою, потім прибудову приблизно за 1 місяць, йому допомагав батько відповідачки, а ОСОБА_1 заплатив.

Свідок ОСОБА_7 суду показав, що ОСОБА_1 йому доводиться кумом, вони знайомі з дитинства, проживають через город. Вони разом їздили в ліс по деревину. Також він допомагав розвантажувати цеглу, яку замовляв ОСОБА_1 . Позивач працював у Києві в охороні, заробляв достатньо. Все будувалося при ньому. Зазначив, що ОСОБА_8 (батько колишньої дружини) також допомагав у будівництві.

Свідок ОСОБА_9 суду показав, що перебуває у дружніх відносинах з ОСОБА_1 , працювали разом в охороні. ОСОБА_1 розповідав, що в них іде будівництво, але він приїхав коли все було готове. Після 2001 року свідок допомагав ОСОБА_1 робити косметичний ремонт у будинку. Додав, що будівництвом там займався лише ОСОБА_1 . У будинку проживала дружина та дві дочки, колишня дружина ОСОБА_1 працювала в Києві в кафе.

В останнє судове засідання учасники справи не з`явилися. Представники сторін подали до суду заяви про розгляд справи без їхньої участі. Представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача заперечив проти задоволення позову, просив відмовити в позові повністю. Крім цього, представник відповідача подав письмові пояснення на позов.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалося.

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши кожен окремо та в сукупності, керуючись законом і своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено і не заперечується сторонами, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 січня 1997 року, який розірвано рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 серпня 2014 року.

Після реєстрації шлюбу позивач ОСОБА_1 прийшов проживати до дружини в будинок АДРЕСА_2 .

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 25.01.2000, виданим виконкомом Безуглівської селищної ради, власниками будинковолодіння АДРЕСА_2 були: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , у рівних частинах кожен (а. с. 57).

Відповідно до довідки сільського голови Безуглівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області від 21.09.2016, станом на 15.04.1991 у будинковолодінні АДРЕСА_2 проживали та були зареєстровані: ОСОБА_10 голова колгоспного двору (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_11 його дружина (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_12 син (помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_5 дочка (а. с. 58).

За технічним паспортом від 07.11.2016 на садибний житловий будинок АДРЕСА_2 , за вказаною адресою значаться такі об`єкти: житловий будинок літ. «А», житлова прибудова літ. «А1», прибудова літ. «а2», тамбури літ. «а3», «а4», сараї літ. «Б», «б», «В», «Е», літня кухня літ. «Г», літній душ літ. «Д», погріб літ. «П», вбиральня літ. «У1», колодязь літ. «к», огорожа № 5, хвіртка № 6, ворота № 7 (а. с. 8).

Згідно з характеристикою будинку, господарських будівель та споруд за вказаною адресою, зокрема, зазначено таке: житловий будинок літ. «А», рік побудови 1968; житлова прибудова літ. «А1», рік побудови 1990; прибудова літ. «а2» рік побудови 1990; тамбури літ. «а3», «а4», рік побудови 1990; погріб літ. «П», рік побудови 1968; сараї літ. «Б», «б», «В», рік побудови 1968; літня кухня літ. «Г», рік побудови 1968; літній душ літ. «Д», рік побудови 2002; сарай літ. «Е», рік побудови 1991; вбиральня літ. «У1», рік побудови 2002; огорожа № 5, рік побудови до 1980; хвіртка № 6, рік побудови 2003; ворота № 7, рік побудови 2003; колодязь літ. «к», рік побудови до 1980 (а. с. 10).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10.03.2017, виданим приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Бублик В. М., спадщину після смерті ОСОБА_11 прийняли: дочка ОСОБА_5 на Ѕ частку спадщини, онука ОСОБА_14 на Ѕ частку спадщини. Спадщина складається з ј частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності; 1/8 частки зазначеного будинку, що належала на праві приватної спільної часткової власності на підставі указаного свідоцтва ОСОБА_12 , її сину, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем якого була його мати ОСОБА_11 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частку вищевказаних 3/8 часток житлового будинку.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 квітня 2017 року, виданого приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Голік Л. В., спадщину після смерті ОСОБА_10 прийняла його дочка ОСОБА_5 . Спадщина складається з ј частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з договором дарування від 16 червня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Бублик В. М., ОСОБА_14 подарувала ОСОБА_5 5/16 часток житлового будинку АДРЕСА_2 .

Під час розгляду справи призначено судову будівельно-технічну експертизу, згідно з висновком від 30.06.2021 № С-12 якої об`єктом дослідження було будинковолодіння по АДРЕСА_1 ; будівельна вартість об`єктів дослідження становить 931 087,00 грн; залишкова вартість надвірних будівель та споруд 236 129,00 грн; вартість перебудови даху всього будинку літ. «А» - 49 271,77 грн, вартість матеріалів 27 188,45 грн; вартість перебудови даху сараю літ. «Б» - 41 438,74 грн, вартість матеріалів 22 334,14 грн; вартість облицювання будинку літ. «А» цеглою 37 220,99 грн, вартість матеріалів 18 246,99 грн (а. с. 73 84).

Також установлено, що заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 грудня 2016 року задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 компенсацію 1/2 частки вартості автомобіля марки LANDMARK SUV 4WD BQ6473SG, 2007 року випуску, в розмірі 98 145,00 грн та понесені нею витрати зі сплати судового збору в сумі 982,00 грн.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 29 травня 2017 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , змінено зазначене заочне рішення суду першої інстанції: позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 компенсацію 1/2 частки вартості автомобіля марки LANDMARK SUV 4WD BQ6473SG, 2007 року випуску, в розмірі 68 740,70 грн та понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в сумі 687,40 грн. В іншій частині заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 грудня 2016 року залишено без змін.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що з авданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями ст. 12 ЦПК України ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1 3 ст. 13 ЦПК України).

За приписами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У силу вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Питання достатності доказів урегульоване ст. 80 ЦПК України, згідно з якою д остатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 5 7 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За змістом ст. 264 ЦПК України, п ід час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Згідно із ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (ст. 7).

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Отже, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 січня 1997 року по 01 серпня 2014 року.

На час виникнення спірних правовідносин будинковолодіння АДРЕСА_2 мало статус колгоспного двору, його власниками були: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , у рівних частинах кожен. ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до технічного паспорта на вказане будинковолодіння, зокрема, характеристики будинку, господарських будівель та споруд за вказаною адресою, їхнє будівництво здійснене в період 1968 2003 роки.

За твердженням позивача, що не заперечується відповідачкою, після реєстрації між ними шлюбу в 1997 році позивач перейшов проживати до відповідачки в будинковолодіння АДРЕСА_2 .

Заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідачки грошової компенсації в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, позивач зазначив, що за час його проживання в указаному будинковолодінні він за свої особисті грошові кошти здійснив ремонт і поліпшення об`єктів нерухомості за вказаною адресою, а тому має право на половину вартості робіт і матеріалів від збудованого і реконструйованого майна в будинковолодінні.

Однак такі твердження позивача не підтверджені належними і допустимими доказами.

Згідно зі ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У ст. 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (ч. 1 ст. 57 СК України).

У ч. 1 ст. 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз ч. 1 ст. 62 СК України свідчить, що визнання майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя пов`язується із наявністю у сукупності двох умов: 1) істотність збільшення вартості майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя; 2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Істотність збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 161/17237/19, постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17 сформульовано висновки про те, що грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

З урахуванням установлених обставин справи, розглядаючи позов у межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що позивач не довів того, що саме він поніс трудові чи грошові затрати на поліпшення вказаного будинковолодіння в зазначеному ним розмірі, що ці затрати є істотними, а тому підстави для стягнення грошової компенсації понесених затрат відсутні. При цьому суд вважає, що ні допитані судом свідки, ні висновок експертизи, указаних обставин не підтверджують.

Крім цього, позивач не довів наявності в спільній сумісній власності подружжя зазначених у позові спірних грошових коштів у розмірі 6000,00 доларів США, половину з яких у розмірі 3000,00 доларів США він просив стягнути з останньої, а також те, що відповідачка привласнила вказані грошові кошти без згоди позивача, зважаючи на те, що остання категорично заперечувала проти цих обставин.

При цьому суд ураховує, що у 2016 році між сторонами вирішувався судом спір про поділ майна подружжя за позовом ОСОБА_5 про стягнення грошової компенсації, і в указаній справі ОСОБА_1 не подавав зустрічного позову; після розірвання шлюбу в 2014 році він тривалий час не пред`являв претензій до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю заявлених позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови в позові. При цьому застосування позовної давності та відмова у зв`язку з цим у задоволенні позову можлива у зв`язку з обґрунтованістю позову, але в цій справі такі висновки відсутні.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору та за проведення експертизи слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76 82, 89, 141, 259, 263 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складене і підписане 25.11.2022.

Суддя І. М. Шевченко