Постанова

Іменем України

11 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 608/611/20

провадження № 61-3642св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Чортківська районна державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Півторака Володимира Михайловича на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 08 листопада 2021 року у складі судді Запорожець Л. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 березня 2022 року у складі колегії суддів: Парандюк Т. С., Дикун С. І., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позов і судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Чортківська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та свідоцтва про право приватної власності на жилий будинок, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його баба - ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його дід - ОСОБА_6 , яким належали по 1/10 частці жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Спадкова справа до майна померлого ОСОБА_4 не заводилася та згідно з довідкою Шманьківської сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 03 грудня 2019 року № 496 спадкодавець не залишав заповіту. Після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було заведено спадкові справи лише за його заявами, інших заяв до нотаріальної контори в цих спадкових справах не надходило. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишили заповіти, якими заповіли все належне їм майно йому. Довідками Шманьківської сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 03 грудня 2019 року № 497, від 18 лютого 2016 року № 107, № 108 підтверджено, що спадкодавці проживали та були зареєстровані в селі Шманьківці Чортківського району Тернопільської області разом з ним, ОСОБА_2 (його матір`ю), ОСОБА_3 (його братом). Таким чином, він має право на спадкування часток вищевказаного жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами після смерті свого батька ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом першої черги, а після смерті баби ОСОБА_5 та діда ОСОБА_6 - в порядку спадкування за заповітами. Однак йому було відмовлено в оформленні свідоцтв про право на спадщину за законом та за заповітами у зв`язку з тим, що в померлих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не було оформлено належних документів, що посвідчують право власності на частки жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами. Належність кожному спадкодавцю по 1/10 частці вказаного нерухомого майна підтверджується довідкою Шманьківської сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 27 листопада 2019 року № 491, в якій зазначено, що згідно з погосподарською книгою № 3 за 1986-1990 роки за особовим рахунком № НОМЕР_1 в 1/2 частині жилого будинку в АДРЕСА_1 станом на 01 липня 1990 року були зареєстровані: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Інша 1/2 частина вказаного жилого будинку обліковувалася в сільській раді згідно з погосподарською книгою № 3 за 1986-1990 роки за особовим рахунком № НОМЕР_2 , в якому була зареєстрована ОСОБА_7 . Однак 26 липня 1996 року Чортківським міжрайонним бюро технічної інвентаризації ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право приватної власності на весь жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Це домоволодіння відносилося до колгоспного двору, тому йому та кожному спадкодавцю як членам колгоспного двору належало по 1/10 його частині. Він та відповідачі є спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_4 , так як фактично вступили в управління спадковим майном, однак в лютому 2020 року його матір ОСОБА_2 звернулася до Чортківського районного суду Тернопільської області з позовом до нього про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим він дізнався про те, що ОСОБА_2 вже є одноособовим власником цього жилого будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 серпня 2004 року. Вказане свідоцтво було видане Чортківською районною державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , на цілий жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , хоча ОСОБА_7 належала лише 1/2 частина цього домоволодіння. При цьому згідно з витягом з рішення Шманьківської сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 18 грудня 2014 року № 311 «Про зміну поштової адреси жилих будинків с. Шманьківці» необхідно вважати місце знаходження жилого будинку в АДРЕСА_2 . Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив:

- визнати за ним право власності в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 та після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 на 13/50 частин жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_2 30 серпня 2004 року Чортківською районною державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № 1-1904;

- визнати недійсним свідоцтво про право приватної власності на жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_7 26 липня 1996 року Чортківським міжрайонним бюро технічної інвентаризації, записане в реєстрову книгу № 4 за реєстровим № 409.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заперечили проти позову та просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що оспорювані свідоцтво про право приватної власності на жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами і свідоцтво про право на спадщину за заповітом є законними, а підстави для визнання за позивачем права власності на спадкове майно відсутні. ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , не мали права власності на частину оспорюваного жилого будинку, так як не виділяли частки з колгоспного двору, хоча мали можливість це зробити. При цьому за заявою ОСОБА_6 та за відсутності заперечень ОСОБА_7 рішенням Шманьківської сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 25 грудня 2002 року № 42 було закрито погосподарський рахунок № НОМЕР_3 ОСОБА_6 і прописано його на особовий рахунок № НОМЕР_4 власника ОСОБА_7 . Крім того, при оформленні спадщини після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позивач подавав нотаріусу довідки Шманьківської сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 18 лютого 2016 року № 107, № 108. Тому з 18 лютого 2016 року ОСОБА_1 довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, однак позовну заяву подав лише 20 лютого 2020 року, тобто з пропуском позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

14 квітня 2021 року ОСОБА_2 подала до суду заяву, в якій просила відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском позовної давності. Заява обґрунтована тим, що її син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з часу досягнення повноліття, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_6 мав можливість отримати інформацію про порушення свого права та достовірно отримав її при оформленні спадщини після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в лютому 2016 року.

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 08 листопада 2021 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 та після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 на 13/50 частин жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими на АДРЕСА_1 . Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_2 30 серпня 2004 року Чортківською районною державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № 1-1904. Визнано недійсним свідоцтво про право приватної власності на жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_7 26 липня 1996 року Чортківським міжрайонним бюро технічної інвентаризації, записане в реєстрову книгу № 4 за реєстровим № 409. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірне домоволодіння відносилося до суспільної групи господарств - колгоспний двір. За довідкою Шманьківської сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 27 листопада 2019 року № 491 згідно з погосподарською книгою № 3 за 1986-1990 роки за особовим рахунком № НОМЕР_1 в 1/2 частині жилого будинку в АДРЕСА_1 станом на 01 липня 1990 року були зареєстровані: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Інша 1/2 частина вказаного жилого будинку обліковувалася в сільській раді згідно з погосподарською книгою № 3 за 1986-1990 роки за особовим рахунком № НОМЕР_2 , в якому була зареєстрована ОСОБА_7 . Тобто спадкодавцям ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 як членам колгоспного двору належали по 1/10 частині домоволодіння. Оскільки спірні правовідносини виникли до 15 квітня 1991 року, дати введення в дію Закону України «Про власність», то до них застосовується чинне на той час законодавство. Згідно з частиною першою статті 120, частиною другою статті 123 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року № 1540-VI (далі - ЦК Української РСР) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Таким чином, майно померлих членів колгоспного двору має право успадкувати позивач, який є їх спадкоємцем. Суд не взяв до уваги доводи відповідачів про пропуск позивачем трирічної позовної давності, виходячи з того, що факт досягнення ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_1 повноліття не є самостійною, достатньою підставою вважати, що він мав можливість отримати інформацію про порушення свого права. Отримання такої інформації не перебуває в залежності з досягненням певного віку. Часткове оформлення позивачем в лютому 2016 року спадкових прав після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не свідчить про те, що він володів інформацією про порушення його прав. Крім цього, оформленням спадщини після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь позивача займалася саме відповідач ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої 25 червня 2013 року Шманьківською сільською радою Чортківського району Тернопільської області за реєстровим № 61, що підтверджується також інформацією Чортківської районної державної нотаріальної контори від 14 травня 2021 року за №257/02-14. Саме ОСОБА_2 витребувала у Шманьківської сільської ради Чортківського району Тернопільської області довідки від 18 лютого 2016 року № 107, № 108 та надала їх нотаріусу. У вказаних довідках відсутні відомості щодо права власності, а зазначено виключно про те, хто саме проживав із спадкодавцями на день їх смерті.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 16 березня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 08 листопада 2021 року змінено, визнано за ОСОБА_1 право власності на 10/36 частин жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими на АДРЕСА_1 . В решті рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 08 листопада 2021 року залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що до 1990 року спірний будинок відносився до колгоспного двору, тому кожному із зареєстрованих в ньому 6 осіб, а саме ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в 1/2 частині домоволодіння станом на 15 квітня 1991 року належало по 1/12 частці всього домоволодіння, а не як зазначив позивач у позовній заяві - по 1/10 частці, виходячи з 5 членів. Позивачем не враховано відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Оскільки після ліквідації колгоспного двору позивачу належала 1/12 частка домоволодіння, а також ним була успадкована частка майна його батька ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом першої черги та по 1/12 частки його діда ОСОБА_6 і баби ОСОБА_5 в порядку спадкування за заповітами, то частка позивача підлягає зміні з 13/50 до 10/36. При цьому висновок суду першої інстанції про визнання недійсним свідоцтва про право приватної власності на спірний жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами, виданого на ім`я ОСОБА_7 26 липня 1996 року Чортківським міжрайонним бюро технічної інвентаризації, записаного в реєстрову книгу № 4 за реєстровим № 409, є правильним, так як згідно з погосподарською книгою № 3 за 1986-1990 роки за особовим рахунком № НОМЕР_2 ОСОБА_7 належала 1/2 частина будинку в колгоспному дворі. Тобто станом на 15 липня 1991 року ОСОБА_7 була власником тільки половини будинку, а не всього. Власником другої половини будинку (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) був ОСОБА_6 разом із іншими членами сім`ї (виписка з погосподарської книги № 3 за 1986-1990 роки). Складаючи заповіт, ОСОБА_7 не була власником всього домоволодіння. Тому висновок суду першої інстанції про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 13 серпня 2004 року на ім`я ОСОБА_2 , також є правильним. Оформленням спадщини у 2016 році на земельні ділянки після смерті діда та баби на користь позивача займалася саме ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої Шманьківською сільською радою Чортківського району Тернопільської області 25 червня 2013 року за реєстровим № 61, що підтверджується також інформацією Чортківської районної державної нотаріальної контори за № 257/02-14 від 14 травня 2021 року, та вказаний факт не спростований відповідачем ОСОБА_2 . Про порушене право власності і про те, що ОСОБА_2 є єдиним власником спірного будинку, ОСОБА_1 дізнався в лютому 2020 року при зверненні ОСОБА_2 з позовом до нього про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Крім того, оформивши право власності на частину спадкового майна (земельні ділянки, належні ОСОБА_6 , ОСОБА_5 ) у 2016 році, ОСОБА_1 не був обмежений часом у дооформленні іншої частини спадкового майна за заповітами ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , в яких вказано про розпорядження усім майном, де б воно не було і з чого б не складалося, і всім тим, що їм належало на день смерті, чим спростовуються доводи апеляційної скарги щодо пропуску позовної давності.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

20 квітня 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Півторак В. М. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 08 листопада 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 березня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389, пунктом 8 частини першої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 27 червня 2018 року у справі № 925/797/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 904/750/19, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 120/4617/18-а, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року у справі № 442/2771/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 278/657/18, від 09 березня 2021 року у справі № 756/4120/16-ц, про те, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто свідоцтво про право власності не породжує виникнення у власника відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Таким чином, скасувати (визнати недійсним) свідоцтво про право власності на майно можливо тільки в разі визнання недійсним (незаконним) відповідного рішення, на підставі якого видане це свідоцтво. Оскільки оспорюване свідоцтво про право приватної власності на жилий будинок було видано на ім`я ОСОБА_7 на підставі рішення Шманьківської сільської ради народних депутатів Чортківського району Тернопільської області від 25 липня 1996 року № 21, то належним способом захисту має бути пред`явлення позову про скасування та/або визнання недійсним вказаного рішення. Отже, визнавши недійсним свідоцтво про право приватної власності на жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами, суди прийняли рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, що не була залучена до участі у справі, а саме - Шманьківської сільської ради Чортківського району Тернопільської області.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2022 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Чортківського районного суду Тернопільської області.

19 травня 2022 року справа № 608/611/20 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1, абзацу 1 пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 1/2 частина жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_3 відносилася до колгоспного двору, що підтверджується довідкою Шманьківської сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 27 листопада 2019 року № 491, в якій зазначено, що згідно з погосподарською книгою № 3 за 1986-1990 роки за особовим рахунком № НОМЕР_1 в 1/2 частині жилого будинку в АДРЕСА_1 станом на 01 липня 1990 року були зареєстровані: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Інша 1/2 частина вказаного жилого будинку обліковувалася в сільській раді згідно з погосподарською книгою № 3 за 1986-1990 роки за особовим рахунком № НОМЕР_2 , в якому була зареєстрована ОСОБА_7 .

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно з частиною другою статті 123 ЦК Української РСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було набуте до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Судами також встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є сином відповідача ОСОБА_2 та рідним братом відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 20 жовтня 1997 року серії НОМЕР_5 .

В довідці Шманьківської сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 03 грудня 2019 року № 496 зазначено, що ОСОБА_4 не складав заповіту.

Спадкова справа до майна померлого ОСОБА_4 не заводилася.

За довідкою Шманьківської сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 03 грудня 2019 року № 497спадкодавець ОСОБА_4 з 21 червня 1986 року по 18 жовтня 1997 року проживав та був зареєстрований в селі Шманьківці Чортківського району Тернопільської області. На день смерті з ним були зареєстровані: дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_1 , син ОСОБА_3 , батько ОСОБА_6 , матір ОСОБА_5 .

Згідно з пунктом 4, абзацом першим пункту 5 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

З огляду на викладене спірні правовідносини щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 регулюються нормами ЦК Української РСР.

Відповідно до частин першої, другої статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно з частиною першою статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (частини перша, друга статті 548 ЦК Української РСР).

Відповідно до частин першої, другої статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно з частиною другою статті 553 ЦК Української РСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 563 ЦК Української РСР в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається.

Як роз`яснено в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК Української РСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла баба ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 14 липня 2009 року серії НОМЕР_6 .

За життя спадкодавець ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений 08 вересня 2004 року секретарем Шманьківської сільської ради Чортківського району Тернопільської області, зареєстрований в реєстрі за № 113, яким заповіла все належне їй майно на користь ОСОБА_1 .

Після смерті ОСОБА_5 була заведена спадкова справа лише за заявою ОСОБА_1 . Інших заяв до нотаріальної контори в цій спадковій справі не надходило.

Згідно з довідкою Шманьківської сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 18 лютого 2016 року № 108 спадкодавець ОСОБА_5 з 1979 року по 14 липня 2009 року проживала та була зареєстрована в селі Шманьківці Чортківського району Тернопільської області. На день смерті вона проживала з: чоловіком ОСОБА_6 , невісткою ОСОБА_2 , онуком ОСОБА_1 , онуком ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер дід ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 15 березня 2012 року серії НОМЕР_7 .

За життя спадкодавець ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений 08 вересня 2004 року секретарем Шманьківської сільської ради Чортківського району Тернопільської області, зареєстрований в реєстрі за № 111, яким заповів усе належне йому майно на користь ОСОБА_1 .

Після смерті ОСОБА_6 була заведена спадкова справа лише за заявою ОСОБА_1 . Інших заяв до нотаріальної контори в цій спадковій справі не надходило.

За довідкою Шманьківської сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 18 лютого 2016 року № 107 спадкодавець ОСОБА_6 з 06 вересня 1978 року по 14 березня 2012 року проживав та був зареєстрований в селі Шманьківці Чортківського району Тернопільської області. На день смерті він проживав з: невісткою ОСОБА_2 , онуком ОСОБА_1 , онуком ОСОБА_3 .

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Листом Чортківської районної державної нотаріальної контори Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 04 грудня 2019 року № 1376/02-14 ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні свідоцтв про право на спадщину за законом та за заповітами на відповідні частки жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що в померлих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не було оформлено належних документів, що посвідчують право власності на частки жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Крім того, судами встановлено, що 26 липня 1996 року Виконавчим комітетом Шманьківської сільської ради народних депутатів Чортківського району Тернопільської області ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право приватної власності на жилий будинок в цілому по АДРЕСА_1 . 01 серпня 1996 року вказане свідоцтвопро право приватної власності на жилий будинок зареєстровано Чортківським міжрайонним бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 4 за реєстровим № 409.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 26 грудня 2003 року серії НОМЕР_8 .

30 серпня 2004 року Чортківською районною державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 1-1904, в якому вказано, що спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_2 . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з цілого жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , що належав померлій ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право приватної власності на жилий будинок, виданого 26 липня 1996 року Виконавчим комітетом Шманьківської сільської ради народних депутатів Чортківського району Тернопільської області та зареєстрованого 01 серпня 1996 року Чортківським міжрайонним бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 4 за реєстровим № 409.

Згідно з витягом з рішення Шманьківської сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 18 грудня 2014 року № 311 «Про зміну поштової адреси жилих будинків с. Шманьківці» необхідно вважати місце знаходження жилого будинку в АДРЕСА_2 .

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 27 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої, третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що спірний будинок відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір і ОСОБА_7 належала 1/2 його частина, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про визнання недійсним виданого їй свідоцтва про право приватної власності на жилий будинок, так як його було видано на цілий жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами, тоді як в 1/2 його частині були зареєстровані члени колгоспного двору - ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . За таких обставин, оскільки оспорюване свідоцтво про право на спадщину за заповітом було видане ОСОБА_2 з порушенням прав інших осіб, зокрема позивача, якому належала відповідна частка жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими на АДРЕСА_1 , то вказане свідоцтво про право на спадщину за заповітом також підлягає визнанню недійсним.

Визначаючи за ОСОБА_1 право власності на 10/36 частин жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими на АДРЕСА_1 , апеляційний суд врахував, що 1/2 частина цього будинку належала не 5 членам колгоспного двору, по 1/10 частці кожному, а 6 членам - по 1/12 частці кожному. Оскільки після ліквідації колгоспного двору позивачу належала 1/12 частка домоволодіння, а також ним успадкована частка майна його батька ОСОБА_4 (по 1/36 частці домовоління успадкували ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) в порядку спадкування за законом першої черги та по 1/12 частки його діда ОСОБА_6 і баби ОСОБА_5 в порядку спадкування за заповітами, то апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що частка позивача підлягає зміні з 13/50 до 10/36.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

У пункті 109 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц звернуто увагу на те, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони» (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 50), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункт 84), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.

За таких обставин, врахувавши правову природу оспорюваного в цій справі свідоцтва про право приватної власності на жилий будинок, виданого на майно колгоспного двору, належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання недійсним вказаного свідоцтва в судовому порядку, а непред`явлення вимоги про визнання незаконним (недійсним) відповідного рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, яким вирішено видати свідоцтво про право власності на весь спірний жилий будинок, не може бути підставою для відмови в позові.

Крім того, можливість оспорювання в судовому порядку свідоцтв про право власності, виданих членам колгоспного двору, підтверджується правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 24 вересня 2020 року у справі № 352/283/18, від 04 листопада 2020 року у справі № 720/2243/18, від 18 лютого 2021 року у справі № 390/160/19, від 03 травня 2022 року у справі № 520/5386/15-ц.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 27 червня 2018 року у справі № 925/797/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 904/750/19, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 120/4617/18-а, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року у справі № 442/2771/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 278/657/18, від 09 березня 2021 року у справі № 756/4120/16-ц, на які послався заявник в касаційній скарзі, вказано, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином. Свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує у його сторін прав, а відтак свідоцтво як посвідчувальний документ втрачає свою юридичну силу і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє.

Однак у вищенаведених справах № 925/797/17, № 904/750/19, № 120/4617/18-а, № 442/2771/17, № 278/657/18 спірні правовідносини не стосувалися майна членів колгоспного двору. Натомість у справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що спірний будинок відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір, і станом на 15 липня 1991 року ОСОБА_7 була власником тільки половини будинку, а не всього. Власником другої половини будинку (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) був ОСОБА_6 разом із іншими членами сім`ї (виписка з погосподарської книги № 3 за 1986-1990 роки). Тобто визнання права приватної власності на жилий будинок в цілому за ОСОБА_7 , порушує права інших членів колгоспного двору, зокрема позивача ОСОБА_1 .

Таким чином, висновки щодо застосування норм права, що містяться у вищезгаданих постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається, обставини, встановлені судами в цій справі, суттєво відрізняються від обставин, встановлених у справах № 925/797/17, № 904/750/19, № 120/4617/18-а, № 442/2771/17, № 278/657/18.

Доводи касаційної скарги про те, що суди прийняли рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, а саме - Шманьківської сільської ради Чортківського району Тернопільської області, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 351/592/18 вказано, що на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

В мотивувальних та резолютивних частинах оскаржуваних в цій справі судових рішень не міститься суджень та висновків про права та обов`язки Шманьківської сільської ради Чортківського району Тернопільської області.

Крім того, скасування судових рішень на підставі пункту 8 частини першої статті 411 ЦПК України можливе саме за скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Однак Шманьківська сільська рада Чортківського району Тернопільської області не оскаржувала в апеляційному та касаційному порядку судових рішень в цій справі.

Викладене узгоджується з правовими висновком, наведеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2022 року у справі № 494/786/20, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19.

Таким чином, заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389, пунктом 8 частини першої статті 411 ЦПК України, є необґрунтованими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої (у незміненій після апеляційного перегляду частині) та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому касаційна скарга не містить доводів на спростування висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для застосування до позовних вимог ОСОБА_1 наслідків спливу позовної давності. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення суду першої інстанції (у незміненій після апеляційного перегляду частині) та апеляційного суду відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Півторака Володимира Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 08 листопада 2021 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук