ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 619/2368/21 Номер провадження 22-ц/814/1959/22Головуючий у 1-й інстанції Нечипоренко І.М. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.
Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,
за участю секретаря: Ракович Д. Г.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1
на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 18 серпня 2021 року у складі судді Нечипоренко І. М. про закриття провадження
у цивільній справі за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу,
в с т а н о в и в:
У травні 2021 року командир військової частини НОМЕР_1 звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 12 417,00 грн в порядку регресу.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 18 серпня 2021 року провадження у справі закрито та роз`яснено позивачеві, що розгляд справи віднесено до адміністративної юрисдикції.

Не погодившись з даною ухвалою, представник військової частини НОМЕР_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що предметом розгляду у цій справі є відшкодування в порядку регресу шкоди, завданої внаслідок ДТП, що не стосується безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав свобод та інтересів особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень й не стосуються оскарження дій останнього, а виникли з деліктного зобов`язання, що відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Факт завдання шкоди військовій частині НОМЕР_1 - суб`єкту владних повноважень під час проходження відповідачем служби, не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий.
Військовослужбовець, який керує службовим транспортним засобом і вчиняє ДТП, навіть під час виконання ним його службових обов`язків, вчиняє цивільний делікт не під час здійснення адміністративно-владних повноважень, а допускаючи порушення принципу генерального делікту, тобто загальної заборони завдання шкоди особі.
На думку апелянта, закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції на вказане належної уваги не звернув та зробив помилковий висновок, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 25.03.2022 № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської областей)» справу передано на розгляд Полтавському апеляційному суду

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

За правилами частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374, пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України, встановивши за результатами розгляду апеляційної скарги порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із вказаним позовом, представник позивача посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 солдат ОСОБА_3 , який проходив військову службу у Збройних Силах України за контрактом та наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 54 від 01.03.2019 був призначений на посаду водія - санітара медичного пункту військової частини, керуючи закріпленим за ним автомобілем Volkswagen LT-35, військовий номер НОМЕР_2 , що перебував у володінні військової частини НОМЕР_1 на праві оперативного управління, в АДРЕСА_1 , під час руху не впевнився в безпечності маневру та допустив наїзд на транспортний засіб Mersedes-Benz Vito 112CDZ, державний номер НОМЕР_3 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою Зарічного районного суду міста Суми від 23.04.2019 по справі № 591/1537/19, яка набрала законної сили 05.05.2019, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.
Наказом командира 27 реактивної артилерійської бригади (по особовому складу) від 07.11.2019 № 172-РС солдата ОСОБА_2 було звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - у зв`язку із закінченням строку контракту.
Рішенням Господарського суду Сумської області від 16.12.2020 у справі № 920/1060/20 з військової частини НОМЕР_1 стягнуто на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 10 315 грн сплаченого потерпілому страхового відшкодування та 2 102 грн судових витрат. 20 квітня 2021 року рішення суду було повністю виконано.
Закриваючи на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України провадження у справі, що переглядається апеляційним судом, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Підстави закриття провадження у справі передбачені статтею 255 ЦПК України, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно з вказаною нормою та частиною першою статті 19 ЦПК України щодо віднесення до юрисдикції загальних судів усіх справ, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім тих справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, для правильного вирішення спірного питання необхідно встановити до якого виду судочинства віднесено вирішення спору.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх постановах вказувала критерії розмежування судової юрисдикції. Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення ЄСПЛ від 29 квітня 1988 року у справі «Белілос проти Швейцарії»); юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії»).
ЄСПЛ також зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Кодекс адміністративного судочинства України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункт 2 частини першої статті 19 КАС України).
Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАСУ).
Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (частини перша, друга статті 2) встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.
Разом з тим, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства справа з огляду лише на її суб`єктний склад.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
До компетенції адміністративних судів належать спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.
При цьому визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Із матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник з приводу відшкодування шкоди, завданої третій особі внаслідок ДТП, яка сталася з вини водія ОСОБА_2 06 березня 2019 року, під час проходження ним військової служби за контрактом.
Згідно із частиною першою статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Пунктом 7 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані у разі заподіяння з їх вини третім особам шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її військовій частині у порядку, передбаченому цим Положенням та цивільним законодавством України.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18) Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що відшкодування шкоди в порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду.
Правовідносини між сторонами у справі не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав свобод та інтересів особи від порушень із боку суб`єкта владних повноважень й не стосуються оскарження дій останнього, а виникли з деліктного зобов`язання - внаслідок заподіяння шкоди.
Військовослужбовець, який керує службовим транспортним засобом і вчиняє ДТП, навіть під час виконання ним його службових обов`язків, вчиняє цивільний делікт не під час здійснення адміністративно-владних повноважень, а допускаючи порушення принципу генерального делікту, тобто загальної заборони завдання шкоди особі.
У зв`язку з цим предметом розгляду у цій справі є лише відшкодування шкоди в порядку регресу, тобто вирішення приватноправових відносин. Той факт, що майнової шкоди завдано позивачеві - суб`єкту владних повноважень - під час проходження відповідачем служби, не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 760/15085/18 (провадження № 61-22192св19), від 08 червня 2022 року у справі № 559/2801/19 (провадження № 61-10770св21).
З огляду на зазначене, за своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин спір є приватноправовим і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції на зазначене належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
При цьому, суд помилково послався на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 (провадження № 11-892апп18), від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц (провадження № 14-481цс18), від 13 лютого 2019 року у справі № 636/93/14-ц (провадження № 14-524цс18), які стосуються відшкодування шкоди державі внаслідок втрати службовцями ввіреного їм майна, нестачі матеріальних цінностей у результаті неналежного виконання службових обов`язків, що не є подібними спірним правовідносинам, які ґрунтуються на праві зворотної вимоги до винної особи у деліктному зобов`язанні.
У цій справі не підлягає доведенню оцінка правомірності дій відповідача, як особи наділеної владними повноваженнями, тобто не підлягає вирішенню питання щодо правомірності прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, що в силу приписів статті 19 КАС України є предметом розгляду в адміністративному процесі.
Отже, відшкодування військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними в порядку регресу шкоди військовій частині відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду.
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
За таких обставин оскаржувана ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у цивільній справі підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до Котелевського районного суду Полтавської області, якому розпорядженням голови Верховного Суду від 16.03.2022 № 10/0/9-22 визначено територіальну підсудність справ Дергачівського районного суду Харківської області.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - задовольнити.
Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 18 серпня 2021 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до Котелевського районного суду Полтавської області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна