Справа № 201/6070/22
Провадження № 2/201/2797/2022
№2-з/201/130/2022
УХВАЛА

31 серпня 2022 року місто Дніпро

Суддя Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська Демидова С.О., розглянувши позовну заяву Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова Олександра Миколайовича, подану в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та заяву Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова Олександра Миколайовича, подану в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова Олександра Миколайовича, подану в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 30 серпня 2022 року надійшла позовна заява Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова Олександра Миколайовича, подану в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та заява Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова Олександра Миколайовича, подана в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова Олександра Миколайовича, подану в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Ознайомившись із даною позовною заяву та заявою про забезпечення позову вважаю за необхідне повернути їх особі, яка їх подала, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до частини другої статті 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України заява повертається у випадках, коли заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», відповідно до якого Конституцію України доповнено статтями 131-1 та 131-2 щодо здійснення представництва у судах.

Відповідно до підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року.

У частині четвертій статті 131-2 Конституції України зазначено, що законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Відповідно до частин першої, другої статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Повноваження таких осіб відповідно до пункту 1 частини першої статті 62 ЦПК України мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи.

Таким чином, у цивільному процесуальному законі передбачені випадки, у яких представником у суді, крім адвоката чи законного представника, може бути інша особа, яка має відповідну цивільну процесуальну дієздатність.

В даному випадку, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозов О.М., як на підтвердження своїх повноважень на звернення до суду із відповідною позовною заявою посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 08 червня 2022 року (справа № 2-591/11, провадження № 14-31цс2159), а саме:

«Покладення тягаря щодо повернення майна боржника (спонукання до оспорення фраудаторного правочину, тобто ініціювання наступних судових процесів) на кредитора, який уже виграв попередній судовий процес щодо стягнення суми боргу і правомірно очікує від Держави вчинення усіх можливих дій на забезпечення виконання судового рішення компетентними органами, нівелює сутність конституційного права кредитора на судовий захист та суперечить положенням статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України.

Обов`язок ініціювання будь-якого наступного судового процесу з метою виконання попереднього судового рішення Законом України «Про виконавче провадження» покладено на компетентні органи, уповноважені Державою на забезпечення виконання судових рішень, а не на кредитора, який правомірно очікує від Держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу.

Повноваження виконавця на звернення з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в порядку позовного провадження є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 4, частина четверта статті 42 ЦПК України), в тому числі за позовом про визнання недійсним правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна (оспорення фраудаторного правочину).»

При цьому, звертаючись до суду із вказаним позовом в інтересах стягувача у виконавчому провадженні, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області не взяв до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у вищенаведеній постанові від 08 червня 2022 року (справа № 2-591/11, провадження № 14-31цс2159), а саме:

«Спір про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, є спором між боржником і іншими співвласниками майна. Після відкриття провадження за позовною заявою виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, боржник набуває статусу позивача (абзац перший частини п`ятої статті 56 ЦПК України).

Оскільки виконавець може звертатися з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від волі боржника чи навіть всупереч такій волі, та враховуючи, що процесуальний кодекс не містить вичерпного регулювання участі виконавця у позовному провадженні, підлягають застосуванню правила частин третьої, четвертої статті 57 ЦПК України: зменшення розміру позовних вимог, зміна предмета або підстави позову, укладення мирової угоди, відмова від апеляційної або касаційної скарги, заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими або виключними обставинами можлива лише за письмовою згодою виконавця; якщо боржник не підтримує заявлених позовних вимог, то це не є підставою для залишення подання без розгляду; відмова боржника від позову, подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє виконавця права підтримувати позов і вимагати розгляду справи по суті.»

Тобто, враховуючи наведене, слід дійти до висновку, що Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові чітко роз`яснила, що державний/приватний виконавець наділений правом на звернення до суду із позовом про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в тому числі за позовом про визнання недійсним правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна тільки в інтересах боржника.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

У рішенні у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні ЄСПЛ «Молдавська проти України» від 14 травня 2019 року, заява № 43464/18, ЄСПЛ нагадав, що вимога про те, щоб апелянт був представлений кваліфікованим адвокатом перед судом касаційної інстанції, як, наприклад, вимога, що застосовується в даній справі, не може розглядатися як така, що суперечить статті 6 Конвенції. Ця вимога чітко сумісна з особливостями статусу Верховного Суду як вищого суду, що розглядає апеляційні питання, і це загальна риса правових систем у ряді держав-членів Ради Європи (див., наприклад, Sialkowska проти Польщі, № 8932/05, § 106, 22 березня 2007 року та Gillow проти Сполученого Королівства, 24 листопада 1986 року, § 69, Серія A № 109). Навіть більш широке обмеження вільного вибору захисника, що звужує його до ліцензованого адвоката перед усіма судами, само по собі не може підняти питання за статтею 6 Конвенції, оскільки для забезпечення ефективного захисту особи можуть вимагатися конкретні юридичні кваліфікації. Однак таке обмеження права заявника повинно мати достатню підставу у внутрішньому законодавстві, щоб уникнути свавілля.

Враховуючи наведене позовна заява Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова О.М. та заява про забезпечення позову, подані в інтересах ОСОБА_1 підлягає поверненню на підставі пункту 1 частини четвертої статті 185 ЦПК України, оскільки заяви підписані особою, яка не має права їх підписувати.

На підставі викладеного, керуючись п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова Олександра Миколайовича, подану в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та заяву Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова Олександра Миколайовича, подану в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова Олександра Миколайовича, подану в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу повернути особі, яка їх подала.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя С.О. Демидова