КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/5204/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця, подану представником Пащенком Олександром Олександровичем, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Міністерства охорони здоров`я України (МОЗ України), Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця (надалі Університет) про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, в якому просила суд визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства охорони здоров`я України від 18 січня 2019 року №4-о «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити її на роботі на посаді ректора Національного медичного університету імені О.О. Богомольця, стягнути з Університету на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 січня 2019 року по день ухвалення рішення, а також стягнути з Міністерства охорони здоров`я України 10 000 грн в якості компенсації завданої моральної шкоди. Судові витрати покласти на Міністерство охорони здоров`я України.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що вона була призначена на посаду ректора Національного медичного університету імені О.О.Богомольця відповідно до Контракту № 791 від 16 червня 2014 року, укладеного між нею та Міністерством здоров`я України.

Протягом всього часу перебування на цій посаді нею було докладено значних зусиль для забезпечення нормального функціонування та розвитку вказаного навчального закладу.

Однак, починаючи з березня 2018 року відповідачі її неодноразово звільняли з цієї посади із надуманих підстав, зокрема, у зв`язку із неналежним виконанням своїх професійних обов`язків, а також невиконанням умов контракту.

Так, 30 березня 2018 року МОЗ України було видано наказ № 14-0 «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до якого МОЗ України 16 квітня 2018 року звільнив її з посади ректора НМУ ім. О.О.Богомольця за невиконання умов контракту за п. 8 ст. 36 КЗпП України.

20 вересня 2018 року рішенням Печерського районного суду міста Києва у справі № 757/18790/18-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року, визнано незаконним та скасовано Наказ МОЗ України «Про звільнення ОСОБА_1 » № 14-о від 30 березня 2018 року, поновлено ОСОБА_1 на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця.

01 жовтня 2018 року МОЗ України було видано Наказ № 48-о «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до якого відповідач повторно звільнив її з посади ректора НМУ ім. О.О.Богомольця за невиконання умов контракту п. 8 ст. 36 КЗпП України. Зазначений наказ позивачем оскаржено в судовому порядку.

В подальшому, 08 січня 2019 року МОЗ України було видано Наказ № 1-о «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до пункту 1 якого наказано вважати ОСОБА_1 поновленою на посаді ректора НМУ ім. О.О.Богомольця з 26 грудня 2018 року.

Разом з тим, вказувала, що відповідно до пункту 2 цього ж Наказу № 1-о Міністерством охорони здоров`я України наказано звільнити 08 січня 2019 року її з посади ректора НМУ ім. О.О.Богомольця за порушення умов контракту № 791 від 16 червня 2014 року та прогул з 27 грудня 2018 року по 08 січня 2019 року. Зазначений наказ позивачкою також було оскаржено в судовому порядку.

Позивач вказувала, що на день подання до суду позову, МОЗ України продовжує незаконні, самовільні звільнення її із займаної посади, нехтуючи при цьому судовими рішеннями, якими звільнення її з посади ректора визнано незаконними.

ОСОБА_1 зазначала, що підставою для подання цього позову є Наказ МОЗ України від 18 січня 2019 року № 4-о, яким визнано таким, що втратив чинність, наказ МОЗ України від 08 січня 2019 року № 1-о та вкотре звільнено її з посади ректора НМУ ім. О.О.Богомольця з 18 січня 2019 року за невиконання умов контракту від 16 червня 2014 року №791.

Позивач із вказаним наказом не погоджується, вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню в судовому порядку, оскільки відповідачами порушено процедуру звільнення, адже займана нею посада є виборною та відповідно до ч. 3 ст. 147-1 КЗпП України працівники, які займають виборні посади, можуть бути звільнені тільки за рішенням органу, який їх обрав або відповідно до п. 7 ч. 1 розділу ІІІ Статуту НМУ ім. О.О. Богомольця МОЗ України може достроково розірвати контракт з ректором за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування університету (в даному випадку, відповідно до ч. 1 розділу VIСтатуту НМУ ім. О.О. Богомольця, конференція трудового колективу).

Порушення МОЗ України порядку звільнення ОСОБА_1 з виборної посади встановлено рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року по справі № 757/18790/18, яке залишене без змін постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року та у якому вказано, що ст. 15 Закону України «Про вищу освіту» не передбачено повноважень МОЗ України на дострокове розірвання контракту з ректором закладу вищої освіти з власної ініціативи за відсутності подання вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти.

ОСОБА_1 вказує, що посилання відповідача на невиконання нею пунктів контракту не підтверджене жодними доказами, не вказано в чому саме полягає порушення ректором пунктів 3.12, 3.15, 3.36 та 3.37 контракту. Більш того, відсутність порушення нею умов контракту встановлено вказаною вище постановою Верховного Суду, яка набрала законної сили.

Внаслідок стресу від протиправних дій МОЗ України, постійних судових процесів та стану невпевненості у захищеності своїх прав, у ОСОБА_1 відбулось погіршення психологічного стану, яке виражається у постійному почутті роздратованості, пригніченості, незадоволеності своїм життєвим становищем, хронічною втомою. Крім того, протиправний характер рішення МОЗ України завдав шкоди діловій репутації позивача, тому остання вважає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню з МОЗ України, має становити 10 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства охорони здоров`я України від 18 січня 2019 року №4-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Стягнуто з Національного медичного університету ім. О.О.Богомольця на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 грудня 2020 року по 16 червня 2021 року у розмірі 99 688,71 грн.

Стягнуто з Національного медичного університету ім. О.О.Богомольця та Міністерства охорони здоров`я України на користь ОСОБА_1 по 1 344,70 грн. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця - Пащенко О.О. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої не погоджується із доводами суду першої інстанції та вказує, що укладаючи контракт його сторони визначили умови його розірвання таким чином, що Керівник може бути звільнений з посади, а цей Контракт розірваний з ініціативи Міністерства до закінчення терміну його дії, як в порядку, що був визначений ст. 39 Закону Україні «Про вищу освіту» № 2984-ПІ (в редакції закону, що був чинним на момент укладення Контракту) та передбачав необхідність прийняття рішення вищим органом громадського самоврядування про відкликання керівника (п.6.3.11 Контракту) так і у рази настання інших випадків, які не потребують такого попереднього рішення (п. 6.3.1-6.3.10).

При цьому відповідно до п.6.5. Контракту у разі прийняття відповідних законодавчих актів, інших нормативних актив, кожна сторона має право ставити питання про зміну (уточнення) цього контракту. Узгоджені зміни оформляються додатковою угодою до контракту.

Однак із набуттям чинності нової редакцій Закону Україні «Про вищу освіту» зміни до контракту не було внесено, що надає Міністерству право при вирішенні питання про звільнення керівника з посади за ініціативою Міністерства керуватися саме положеннями Контракту.

Апелянт вважає, що за викладених обставин розірвання контракту без попереднього рішення вищого органу громадського самоврядування повністю відповідає його умовам, що в свою чергу свідчіть про обґрунтованість спірного наказу про звільнення позивача з посади ректора та помилковість висновків суду про визнання незаконним та скасування наказу Міністерства охорони здоров`я України від 18 січня 2019 року №4-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Крім того, судом першої інстанції залишено поза увагою, що 27 грудня 2018 року відбулося засідання Вченої ради Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця на якому було ухвалено рішення про недовіру колишньому ректору ОСОБА_1 , а 25 січня 2019 року відбулося засідання конференції трудового колективу Національного медичного університету імені О.О. Богомольця на якому ухвалено рішення висловити недовіру професору ОСОБА_1 та відкликати її з посади ректора Національного медичного університету імені О.О. Богомольця.

На підтвердження порушень позивачем пунктів контракту, що вказані у наказі від 18 січня 2019 року № 4-о «Про звільнення ОСОБА_1 » апелянт вказує, що НМУ ім. О.О.Богомольця звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної фінансової інспекції України, в якому просить суд: визнати незаконним та скасувати пункт 1 (резолютивної частини) письмової вимоги ДФІ України №04-14/435 від 06.04.2016 «Щодо усунення виявлених ревізією порушень» в частині, відповідно до якої ДФІ України вимагає усунути порушення, вказані у пунктах 1, 4-6, 8, 9, 11, 14, 16-18, 23, 25-28 мотивувальної частини письмової вимоги, та забезпечити відшкодування збитків (матеріальної шкоди) в установленому законодавством порядку.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2017 року, відмовлено в задоволенні позову.

Однак, як вбачається зі змісту вказаної постанови, судом було встановлено проведення Державною фінансовою інспекцією України ревізії фінансово-господарської діяльності Національного медичного університету імені О.О.Богомольця за період з 01 жовтня 2012 року по 01 грудня 2015 року, якою встановлено низку порушень, складено акт ревізії від 02 березня 2016 року №04-21/1 та сформовано вимогу №04-14/435 від 06 квітня 2016 року «Щодо усунення виявлених ревізією порушень», згідно яких установлено ряд порушень законодавства, які не усунуті під час ревізії.

Зокрема, порушення п. 4 наказу Міністерства освіти і науки України від 26 вересня 2005 року №557 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ», абз. 3 п. 28 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року №228, наказу Міністерства охорони здоров`я України від 15 березня 2007 року №122 «Про порядок затвердження штатних розписів закладів та установ, підпорядкованих МОЗ України», п. 2.1.16 Контракту ректора від 16 червня 2014 року № 791, п. 13 ст. 55 Закону України № 1556 «Про вищу освіту» від 01 липня 2014 року, наказу Міністерства освіти і науки України від№665 «Про затвердження кваліфікаційних характеристик професій (посад) педагогічних та науково-педагогічних працівників навчальних закладів», п. 4 наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 30 січня 1998 року № 16 «Про затвердження Порядків застосування Списків виробництв, робіт, цехів, професій і посад, зайнятість працівників в яких дає право на щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці та за особливий характер праці», ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, п.13 ст.55 Закону України від 01 липня 2014 року №1556 «Про вищу освіту» та наказу-Міністерства освіти і науки України від 01 червня 2013 року №665 «Про затвердження кваліфікаційних характеристик професій (посад) педагогічних та науково-педагогічних працівників навчальних закладів», п. 5.5.3 ДСТУ Б Д.1.1-1:2013, п.6.3.2.2. розділу 6 ДСТУ Б Д. 1.1- 1:2013, п. 2 розділу 4 ДСТУ Б Д. 1.1 -1:2013, п. 6.1.5.1 та п. 6.1.5.2 ДСТУ Б Д.1.1-1:2013, п. 5 Заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів, передбачених для утримання органів державної влади та інших державних органів, утворених органами державної влади підприємств, установ та організацій, які використовують кошти державного бюджету, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2014 року №65 «Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету».

Апелянт вказує, що наведені обставини свідчать про порушення ОСОБА_1 умов Контракту та положень Статуту та є обставинами, що не доказуються в силу приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України оскільки встановлені щодо особи, яка бере участь у цій справі, однак вважає, що суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, чим фактично усунувся від оцінки доказів та з`ясування всіх обставин справи, що свідчить про грубе порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, представник НМУ ім. О.О.Богомольця, адвокат Пащенко О.О. просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

17 червня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - Клян А.Ф. , відповідно до якого остання не погоджується із доводами, викладеними в апеляційній скарзі, вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та таким, що відповідає нормам матеріального, процесуального права і фактичним обставинам справи, а тому позивач просить залишити апеляційну скаргу Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заперечуючи проти доводів, викладених в апеляційній скарзі представник позивача вказує, що апелянт чотири рази звільняв її за невиконання тих самих пунктів Контракту № 791 від 16 червня 2014 року, а ОСОБА_1 після кожного звільнення зверталась до суду за захистом своїх прав та суди всіх інстанцій у трьох попередніх випадках дійшли висновку, що звільнення ОСОБА_1 з посади ректора за невиконання пунктів Контракту є незаконним.

Позивач наголошує, що посилання апелянта на ту обставину, що під час укладення з нею Контракту та під час її звільнення діяли різні закони - не є релевантним, оскільки на її переконання, відповідачі мають керуватись редакцією Закону України «Про вищу освіту», що діяла на момент звільнення позивача із займаної посади.

Також звертає увагу, що засідання конференції трудового колективу НМУ ім. О.О. Богомольця, на якому прийнято рішення про недовіру ОСОБА_1 та її відкликання з посади, відбулось через тиждень після винесення оскаржуваного наказу.

У своєму відзиві вказує, що відсутність порушень умов Контракту підтверджується висновком судового експерта Болоніної І.В. за результатами проведення судово-економічної експертизи від 31 липня 2018 року № 05/07-18, а також рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року у справі №757/54290/18 та від 08 грудня 2020 року у справі № 757/6362/19, що набрали законної сили. А посилання апелянта на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року у справі № 826/6304/16 є хибним, оскільки вказана справа не стосується законності наказу про звільнення, в якому не зазначено підставою звільнення акт ревізії Державної фінансової інспекції від 02 березня 2016 року № 04-21/1. Разом з тим, у вказаній справі встановлювались обставини у період з 01 жовтня 2012 року по 01 грудня 2015 року, тобто за період, коли позивач не перебувала на посаді ректора.

При апеляційному розгляд справи представник апелянта - НМУ ім. О.О. Богомольця, адвокат Пащенко О.О. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити.

Представники позивачки у справі ОСОБА_5 , адвокати Клян А.Ф., Матвійчук Н.В. заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі НМУ ім. О.О.Богомольця, та просили залишити її без задоволення, оскільки обставини, викладені в апеляційній скарзі, є ідентичними тим, за якими суди першої інстанції та касаційної інстанції уже виносили судові рішення та давали їм неодноразово оцінку.

Представник МОЗ України до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у відповідності до положень ч.6 ст.128 ЦПК України належним чином на офіційну електрону адресу - (а.с. 190). Заяв та клопотань про відкладення розгляду справи з поважних причин до суду апеляційної інстанції не подавав. Тому суд апеляційної інстанції з врахуванням положень ч.2 ст.372 ЦПК України розглянув вказану справу у відсутність зазначеного представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 16 червня 2014 року, ОСОБА_1 була призначена на посаду ректора НМУ ім.. О.О. Богомольця відповідно до Контракту № 791, укладеного між Позивачем та МОЗ України ( т.1, а.с.20-24).

Відповідно до пункту 7.1. Контракту термін дії контракту визначено сторонами з 16 червня 2014 року до 16 червня 2021 року.

Наказом МОЗ України «Про звільнення ОСОБА_1 » № 14-о від 30.03.2018 ОСОБА_1 звільнено з 16.04.2018 з посади ректора НМУ за невиконання умов контракту, п. 8 ст. 36 КЗпП України.

20 вересня 2018 року рішенням Печерського районного суду міста Києва у справі № 757/18790/18-ц, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року та постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року, визнано незаконним та скасовано Наказ МОЗ України «Про звільнення ОСОБА_1 » № 14-о від 30 березня 2018 року та поновлено ОСОБА_1 на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця.

Наказом МОЗ України №47-о від 01 жовтня 2018 року позивача поновлено на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця на підставі рішення Печерського районного суду міста Києва у справі № 757/18790/18-ц від 20 вересня 2018 року та окремого доручення заступника Міністра охорони здоров`я України Ковтонюка П.А. від 01 жовтня 2018 року за №21.

Наказом МОЗ України № 48-о від 01 жовтня 2018 року позивача було звільнено з посади ректора НМУ імені О.О. Богомольця за невиконання умов контракту, п. 8 ст. 36 КЗпП України.

20 листопада 2019 року рішенням Печерського районного суду міста Києва у справі № 757/54290/18-ц, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року та постановою Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року, визнано незаконним та скасовано Наказ МОЗ України «Про звільнення ОСОБА_1 » № 48-о від 01 жовтня 2018 року, поновлено ОСОБА_1 на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця.

Наказом МОЗ України № 1-о від 08 січня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідно до пункту 1 якого наказано вважати ОСОБА_1 поновленою на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця з 26 грудня 2018 року. Відповідно до пункту 2 цього ж Наказу № 1-о Міністерством охорони здоров`я України наказано звільнити 08 січня 2019 року ОСОБА_1 з посади ректора НМУ ім. О.О. Богомольця за порушення умов контракту № 791 від 16 червня 2014 року та прогул з 27 грудня 2018 року по 08 січня 2019 року.

На підставі наказу МОЗ України, 09 січня 2019 року НМУ ім. О.О. Богомольця було видано накази № 35-л «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » та № 36-л «Про звільнення ОСОБА_1 », а до трудової книжки внесено запис про звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Наказом МОЗ України № 4-о від 18 січня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 » визнано таким, що втратив чинність наказ МОЗ України від 08 січня 2019 року №1-о. Відповідно по п.2 наказу позивача поновлено на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця і відповідно до п. 3 наказу Позивача звільнено з посади ректора НМУ імені О.О. Богомольця за невиконання умов контракту, та підпункту 3 пункту 1 Розділу ІІІ Статуту НМУ ім. О.О.Богомольця.

08 грудня 2020 року рішенням Печерського районного суду міста Києва у справі № 757/6362/19-ц, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року, визнано незаконним та скасовано Наказ МОЗ України «Про звільнення ОСОБА_1 » 36-л від 09 січня 2019 року, поновлено ОСОБА_1 на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця.

Вирішуючи спір у вказаній справі частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що МОЗ України безпідставно, необґрунтовано та незаконно вчетверте звільнило позивачку ОСОБА_1 з посади ректора НМУ ім. О.О. Богомольця, тому позовна вимога в частині визнання незаконним та скасування наказу Міністерства охорони здоров`я України від 18 січня 2019 року №4-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу - підлягає задоволенню.

Обґрунтовуючи ухвалене у справі рішення у вказаній частині суд першої інстанції зазначив, що посада ректора НМУ ім. О.О. Богомольця, яку займала позивачка у справі є виборною, а тому відповідно до положень п. 3 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про вищу освіту» її звільнення відповідачем у справі - МОЗ України могло бути проведено лише за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти. Однак, відповідачем вказаних доказів суду подано не було.

Крім того, судом визнано незаконним посилання відповідача на п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України як підставу припинення трудового договору, оскільки належних та допустимих доказів невиконання/порушення позивачкою умов укладеного контракту до суду подано не було. Більш того, вказані обставини уже були предметом розгляду Печерського районного суду міста Києва, Київського апеляційного суду та Верховного Суду у цивільних справах № 757/18790/18-ц, 757/54290/18-ц та у справі 757/6362/19-ц, яка раніше також розглядалася Печерським районним судом міста Києва та Київським апеляційним судом і дані доводи позивача були спростовані. Після ухвалення вказаних судових рішень позивачка фактично не була допущена до виконання посадових обов`язків.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про поновлення на посаді, суд зазначив, що дія контракту про призначення ОСОБА_1 на посаду ректора НМУ ім. О.О. Богомольця закінчилася 16 червня 2021 року, тому поновлення позивача на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця - задоволенню не підлягає.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

У статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено,

що підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у справі № 452/970/17 (провадження № 14-157цс19) дійшла висновку про те, що звільнення працівника на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України з формулюванням причини - невиконання чи неналежне виконання обов`язків, передбачених контрактом, - не може вважатися законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконував чи неналежним чином виконував працівник, і без встановлення на підставі належних і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14 зроблено висновок, за яким звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про вищу освіту» управління у сфері вищої освіти у межах своїх повноважень здійснюється, зокрема, галузевими державними органами, до сфери управління яких належать заклади вищої освіти.

Відповідно до пункту 4 розділу І статуту НМУ ім. О.О. Богомольця університет знаходиться в управлінні МОЗ України.

Державні органи, до сфери управління яких належать заклади вищої освіти, зокрема, безпосередньо або через уповноважений ними орган реалізують права та обов`язки засновника, передбачені цим та іншими законами України, стосовно закладів вищої освіти, що належать до сфери їх управління (частина друга статті 13 Закону України «Про вищу освіту»).

Засновник закладу вищої освіти або уповноважений ним орган за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти достроково розриває контракт із керівником закладу вищої освіти

з підстав, визначених законодавством про працю, чи за порушення статуту закладу вищої освіти та умов контракту (частина друга статті 15 Закону України «Про вищу освіту»).

Згідно з підпунктом 7 пункту 1 розділу ІІІ статуту НМУ ім. О.О. Богомольця МОЗ України за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування університету достроково розриває контракт з ректором університету з підстав, визначених законодавством про працю чи за порушення цього статуту та умов контракту.

Частиною першою статті 39 Закону України «Про вищу освіту» визначено, що вищим колегіальним органом громадського самоврядування закладу вищої освіти є загальні збори (конференція) трудового колективу, включаючи виборних представників з числа студентів (курсантів).

Згідно з пунктом 1 розділу VІ статуту НМУ ім. О.О. Богомольця вищим колегіальним органом громадського самоврядування університету є конференція трудового колективу, включаючи виборних представників з числа студентів.

Діяльність закладу вищої освіти провадиться на принципах, зокрема: автономії та самоврядування; розмежування прав, повноважень і відповідальності засновника (засновників), державних органів та органів місцевого самоврядування, до сфери управління яких належить заклад вищої освіти, органів управління закладу вищої освіти та його структурних підрозділів (частина перша статті 32 Закону України «Про вищу освіту»).

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про вищу освіту» визначено, що автономія закладу вищої освіти - самостійність, незалежність і відповідальність закладу вищої освіти у прийнятті рішень стосовно розвитку академічних свобод, організації освітнього процесу, наукових досліджень, внутрішнього управління, економічної та іншої діяльності, самостійного добору і розстановки кадрів у межах, встановлених цим Законом.

Права закладу вищої освіти, що визначають його автономію, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені іншими законами чи нормативно-правовими актами (частина третя статті 2 Закону України «Про вищу освіту»).

Конференція трудового колективу НМУ ім. О.О. Богомольця з поданням щодо дострокового розірвання контракту із ОСОБА_1 до МОЗ України станом на час видачі наказу 18 січня 2019 року не зверталася.

Доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними, суд надав цим доводам належну правову оцінку та правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Як вбачається із тексту самого наказу №4-о від 18 січня 2019 року позивачку звільнено з посади ректора НМУ ім. О.О. Богомольця за невиконання умов контракту (пунктів 3.12, 3.15, 3.31, 3.36, 3.37) відповідно до підпунктів 6.2.3 пункту 6.2, підпунктів 6.3.2, 6.3.4, 6.3.5, 6.3.9 пункту 6.3 контракту від 16 червня 2014 року № 791, підпункту 3 пункту 1 Розділу ІІІ Статуту НМУ ім. О.О. Богомольця, затвердженого наказом МОЗ України від 27 липня 2016 року № 771.

Підставою для винесення цього наказу стала доповідна записка в.о. генерального Директорату науки, інновацій, освіти та кадрів від 18 січня 2019 року №22.1-12/6 О.Ковальчука.

Однак, суд першої інстанції перевіряючи вказані підстави звільнення дійшов обґрунтованого та законного висновку, що обставини, викладені відповідачем в частині порушення ОСОБА_1 умов контракту, в тому числі пунктів 3.12, 3.15, 3.31, 3.36, 3.37, вже були предметом судових розглядів суду першої, апеляційної та касаційної інстанції у цивільних справах №№ 757/18790/18-ц, 757/54290/18-ц, 757/6362/19-ц і доводи відповідача в цій частині повністю спростовані. Після ухвалення рішень у вказаних справах позивачка не була допущена фактично до виконання свої посадових обов`язків, тому доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду у вказаній справі в цій частині є незаконним, колегія суддів вважає необґрунтованим і таким, що не є підставою для його скасування.

Необґрунтованим на думку колегії суддів є доводи апеляційної скарги і про те, що звільнення позивачки з посади ректора НМУ ім. О.О. Богомольця проведено з дотриманням вимог Закону України «Про вищу освіту», оскільки трудовий колектив висловив свою думку 25 січня 2019 року, проголосувавши за недовіру ОСОБА_1 як ректору університету, так як вказана подія мала місце через 7 днів після видачі оспорюваного наказу та звільнення позивачки.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування

не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази

за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів враховує, що відповідно до положень законодавства, законність звільнення у цій категорії справ повинен довести роботодавець.

Відповідач у справі належних та допустимих доказів на підтвердження дотримання порядку та підстав звільнення позивачки суду першої інстанції не подав, тому суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про скасування наказу №4-о від 18 січня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Встановивши, що позивача було звільнено з порушенням вимог трудового законодавства, а також законодавства про вищу освіту, суд першої інстанції, про наявність підстав для поновлення позивачки на роботі, однак враховуючи, що термін дії укладеного з позивачкою контракту сплив на час винесення судом рішення, обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог в цій частині.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Так, відповідач у справі НМУ ім. О.О. Богомольця, оспорюючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу мотивів незаконності ухваленого рішення в цій частині.

Разом з тим колегія суддів, перевіряючи рішення в цій частині вважає, що апеляційна скарга і в цій частині є безпідставною.

Так, суд першої інстанції, перевіряючи обґрунтованість вимог позивача із врахуванням обставин розгляду цивільних справ №№ 757/54290/18-ц та № 757/6362/19-ц, за участю вказаних осіб, визначив період за який підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме із 09 грудня 2020 року по 16 червня 2021 року, врахувавши при цьому, що за попередні періоди кошти стягнуті за рішеннями судів, а з 16 червня 2021 року контракт із позивачем розірваний за закінченням терміну його дії.

Таким чином термін за який підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 грудня 2020 року по 16 квітня 2021 року складає 129 робочих днів, а середньоденна заробітна плата позивача становить 1020,19 грн., тому загальний розмір середньомісячної заробітної плати повинен складати 131604,51 грн. (129 х 1020,19), при цьому суд першої інстанції стягнув 99688,71 грн., що є менше вищевказаного розміру заробітної плати, а позивач рішення суду в цій частині не оскаржував, погодившись із ним, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду з визначених апелянтом підстав.

Враховуючи вище вказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись ст.367, 374, 375, 383-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця, подану представником Пащенком Олександром Олександровичем залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 17 серпня 2022 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв