КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2022 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 756/13190/21

номер провадження: 22-ц/824/5261/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Суханової Є.М., Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря - Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року у складі судді Яценко Н.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Завод «МАЯК» про стягнення компенсації за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Завод «МАЯК» (далі - АТ «Завод «МАЯК») про стягнення компенсації за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що з 21 травня 1991 року по 20 червня 2018 року ОСОБА_1 працював на різних посадах у АТ «Завод «МАЯК», зокрема, на посаді голови правління - генерального директора до 29 січня 2018 року, з якої його було звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, а також на посаді виконавчого директора, з якої його було звільнено 14 червня 2018 року за угодою сторін.

Вказував, що оскільки при його звільненні відповідач не провів з ним належного розрахунку, то він звернувся до суду з відповідним позовом та рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12 лютого 2020 року, яке набрало законної сили, його позов було задоволено. Стягнуто з АТ «Завод Маяк» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 747 207 грн 22 коп., компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні, з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України у розмірі 2 368 093 грн 85 коп.

Зазначав, що на виконання вказаного рішення суду, 25 вересня 2020 року Оболонським районним відділом Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Мністерства юстиції (місто Київ) (далі - Оболонський РВ ДВС у місті Києві Центрального МУ МЮ (місто Київ) відкриті виконавчі провадження: № 61948266, №61948013, №61948531 у складі зведеного виконавчого провадження №56260526, які ще тривають. Вказував, що рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 лютого 2020 року відповідачем не виконано. Тому позивач вважав, що відповідно до положень ч.1 ст.117 КЗпП України він має право на стягнення з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки, що неохоплений рішенням суду, а саме, починаючи з 13 лютого 2020 року (наступний день після ухвалення рішення Оболонського районного суду від 12 лютого 2020 року) і по дату подання позовної заяви у даній справі - 31 серпня 2021 року.

Вказував, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12 лютого 2020 року встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача на посаді голови правління - генерального директора відповідача становила 3 467 грн 04 коп., а його середньоденна заробітна плата на посаді виконавчого директора відповідача - 2 206 грн 47 коп.

Зазначав, що з моменту ухвалення судом рішення від 12 лютого 2020 року, тобто, починаючи з 13 лютого 2020 року і по 31 серпня 2021 року пройшло 386 робочих дні. Тому вважав, що станом на дату звернення до суду з даною позовною заявою з відповідача підлягає стягненню компенсація за час затримки розрахунку при звільненні на загальну суму 2 189 974 грн 86 коп., з яких: середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача з посади голови правління-генерального директора у розмірі 1 338 277 грн 44 коп. (3 467,04 ? 386); середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача з посади виконавчого директора в розмірі 851 697 грн 42 коп. (2 206,47 ? 386).

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив стягнути з АТ «Завод «МАЯК» на свою користь компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2 189 974 грн 86 коп. за період з 13 лютого 2020 року по 31 серпня 2021 року, станом на дату подання позову та з урахуванням збільшення розміру стягнення станом на дату ухвалення судом рішення.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнути з АТ «Завод «МАЯК» на користь ОСОБА_1 компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 лютого 2020 року до 16 грудня 2021 року в сумі 100 000 грн 00 коп., з відрахуванням обов`язкових платежів до державного бюджету.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги та стягнути з АТ «Завод «МАЯК»на свою користь компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2 723 284 грн 80 коп., починаючи з 13 лютого 2020 року (наступний день за днем ухвалення рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 лютого 2020 року у справі №756/13398/19) і по 14 січня 2022 року (дату подання апеляційної скарги та з урахуванням збільшення розміру стягнення станом на дату ухвалення апеляційним судом рішення).

Апеляційна скарга мотивована тим, що визначаючи загальний розмір заборгованості АТ «Завод «МАЯК» перед ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 лютого 2020 року до 16 грудня 2021 року, суд першої інстанції, у порушення преюдиційно встановлених у рішенні суду від 12 лютого 2020 року у справі №756/13398/19 обставин, взяв до уваги лише розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 на посаді виконавчого директора АТ «Завод «МАЯК» в сумі 2 206 грн 47 коп. і залишив поза увагою розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 на посаді голови правління-генерального директора АТ «Завод «МАЯК» у розмірі 3 467 грн 04 коп.

Також вказує, що суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано взяв на себе повноваження щодо значного зменшення розміру компенсації, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до 100 000 грн 00 коп., тобто зменшив суму виплати більш, ніж на 2 000 000 грн 00 коп. Зазначає, що суд першої інстанції взяв до уваги лише майновий стан відповідача як юридичної особи, що є державним підприємством, входить до складу Державного концерну «Укроборонпром», має на балансі безліч об`єктів рухомого та нерухомого майна, яке передано в оренду, за рахунок чого можуть бути задоволені вимоги позивача та інших співробітників, перед якими відповідач має значну заборгованість із заробітної плати та ухиляється від виконання, тим самим порушивши конституційні права фізичних осіб.

Вказує, що він не отримував відзиву відповідача на позов, а суд першої інстанції не надав йому можливості додатково надати докази на підтвердження свого майнового стану та стану здоров`я. Тому ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції прийняти нові докази, які з`явилися у нього вже після подання позовної заяви та під час розгляду справи, а саме, дослідити копію договору позики від 19 листопада 2021 року та копію договору іпотеки від 19 листопада 2021 року, в яких боржником є його дружина ОСОБА_2 , а також медичні документи, що підтверджують захворювання і витрати на лікування позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 здійснив новий розрахунок сум компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до якого розмір компенсації за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 13 лютого 2020 року по 14 серпня 2021 року (дата подання апеляційної скарги) становить 2 723 284 грн 80 коп., з яких: середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача з посади голови правління -генерального директора АТ «Завод «МАЯК» у розмірі 1 664 179 грн 20 коп. (3 467,04 ? 480); середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача з посади виконавчого директора АТ «Завод «МАЯК» у розмірі 1 059 105 грн 60 коп. (2 206,47 ? 480).

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що у період з 21 травня 1991 року по 20 червня 2018 року ОСОБА_1 працював на різних посадах у АТ «Завод «МАЯК», зокрема, на посаді голови правління - генерального директора до 29 січня 2018 року, з якої його було звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, а також та на посаді виконавчого директора, з якої його було звільнено 14 червня 2018 року за угодою сторін.

У зв`язку з тим, що відповідач не провів з ОСОБА_1 повний розрахунок при звільненні, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12 лютого 2020 року у справі №756/13398/19, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні задоволено. Стягнуто з АТ «Завод МАЯК» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 747 207 грн 22 коп., компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні, з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України у розмірі 2 368 093 грн 85 коп. (а.с.17-21).

На виконання вказаного рішення суду, Оболонським РВ ДВС у місті Києві Центрального МУ МЮ (місто Київ) відкриті виконавчі провадження № 61948266, № 61948013, № 61948531, які наразі перебувають у складі зведеного виконавчого провадження №56260526 та не закінчені на даний час (а.с.30-37).

Установлено, що рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 лютого 2020 року у справі №756/13398/19 АТ «Завод Маяк» не виконало, належні ОСОБА_1 кошти не сплатило.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Установивши, що відповідачем, порушення вимог ст.116 КЗпП України, не були виплачені позивачу ОСОБА_1 в день звільнення належні йому від підприємства суми, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції відповідно до положень ст.117 КЗпП України дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період, який не охоплений рішенням суду, а саме за період з 13 лютого 2020 року до 16 грудня 2021 року (дата ухвалення рішення суду), з відрахуванням обов`язкових платежі до державного бюджету.

Аналогічного висновку, щодо наявності підстав для стягнення з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку за період, який не охоплений рішенням суду, дійшов Верховний Суд у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 331/5812/16-ц (провадження № 61-19293св18).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим колегія суддів не може погодитися з рішенням суду в частині розміру стягнення з АТ «Завод «МАЯК» на користь ОСОБА_1 компенсації за час затримки розрахунку при звільненні з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12 лютого 2020 року у справі №756/13398/19, яке набрало законної сили, встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на посаді голови правління - генерального директора АТ «Завод «МАЯК» становила 3 467 грн 04 коп., а середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на посаді виконавчого директора АТ «Завод «МАЯК» - 2 206 грн 47 коп.

Тому вказані обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, якою передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Визначаючи розмір заборгованості за час затримки розрахунку при звільненніпозивача у період з 13 лютого 2020 року до 16 грудня 2021 року, суд першої інстанції належним чином не звернув уваги на встановлені обставини рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12 лютого 2020 року, внаслідок чого визначив розмір такої заборгованості, виходячи лише із середньоденної заробітна плати ОСОБА_1 на посаді виконавчого директора АТ «Завод «МАЯК» у сумі 2 206 грн 47 коп., не врахувавши розмір середньоденної заробітної плата позивача на посаді голови правління - генерального директора у сумі 3 467 грн 04 коп.

Колегія суддів, визначаючи розмір заборгованості за час затримки розрахунку при звільненні позивача за неохоплений рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12 лютого 2020 року період, виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки відповідачем АТ «Завод МАЯК» рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 лютого 2020 року не виконано, належні ОСОБА_1 кошти не сплачені, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 13 лютого 2020 року по 22 серпня 2022 року (дата прийняття постанови апеляційним судом).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 пункту 8 Порядку).

З моменту ухвалення рішення Оболонського районного суду від 12 лютого 2020 року, тобто, починаючи з 13 лютого 2020 року і по 22 серпня 2021 року (дата прийняття постанови апеляційним судом) пройшло 631 робочих дні.

Таким чином станом на дату прийняття постанови апеляційним судом, розмір фактичної заборгованості АТ «Завод «МАЯК» перед ОСОБА_1 щодо компенсації за час затримки розрахунку при звільненні за неохоплений рішенням суду від 12 лютого 2020 року період становить 3 579 984 грн 81 коп., з яких: середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача з посади голови правління-генерального директора АТ «Завод «МАЯК» у розмірі 2 187 702 грн 24 коп. (3 467,04 ? 631); середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача з посади виконавчого директора АТ «Завод «МАЯК» урозмірі 1 392 282 грн 57 коп. (2 206,47 ? 631).

Разом з тим, колегія суддів враховує, що чинне законодавство України у сфері трудових правовідносин покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені ст.117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Втім встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Варто також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті насамперед відповідає стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення зазвичай ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена можливості компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків, порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (ст.ст.549-552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч. ст.551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (ч.1 ст.624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, потрібно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) критеріїв суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум повністю чи частково.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 травня 2022 року у справі № 201/5731/19 (провадження № 61-8507св21).

Апеляційний суд враховує, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12 лютого 2020 року вже стягнуто з АТ «Завод «МАЯК» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 747 207 грн 22 коп., а також компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2 368 093 грн 85 коп.

Отже, право ОСОБА_1 на стягнення заборгованості по заробітній платі, а також компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, вже було захищене судом і стягнута судом сума грошових коштів є значною.

При цьому у даному випадку розмір фактичної заборгованості відповідача перед позивачем щодо компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, за період неохоплений рішенням суду, становить 3 579 984 грн 81 коп., що суттєво перевищує середньомісячну заробітну плату позивача (під час перебування у трудових відносинах з відповідачем) та є в рази більшим від розміру несвоєчасно виплаченої позивачу заробітної плати.

Також установлено, що АТ «Завод «МАЯК» перебуває у вкрай тяжкому фінансовому становищі через арешт рахунків по зведеному виконавчому провадженню №56260526.

Водночас наявні у справі матеріали зведеного виконавчого провадження №56260526 вказують на те, що до цього виконавчого провадження входять 533 виконавчих проваджень по стягненню заборгованості з АТ «Завод «МАЯК» на користь фізичних та юридичних осіб.

Тому колегія суддів вважає, що у даному випадку стягнення з АТ «Завод «МАЯК»» на користь ОСОБА_1 фактичної заборгованості щодо компенсації за час затримки розрахунку при звільненні за неохоплений рішенням суду період у сумі 3 579 984 грн 81 коп. не відповідає критерію співмірності. Такий розмір компенсації буде несправедливим стосовно третіх осіб, зокрема, кредиторів відповідача у зведеному виконавчому провадженні №56260526. Даний майновий тягар також може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам і буде невиправдано обтяжливим.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає за доцільне зменшити розмір суми стягнення з АТ «Завод «МАЯК» на користь ОСОБА_1 компенсації за час затримки розрахунку при звільненні до 200 000 грн 00 коп.

Апеляційний суд не приймає до уваги посилання позивача на додані до апеляційної скарги документи, а саме: копію договору позики від 19 листопада 2021 року та копію договору іпотеки від 19 листопада 2021 року, в яких боржником є дружина позивача ОСОБА_2 , а також медичні документи, що підтверджують захворювання і відповідні витрати на лікування позивача, оскільки вказані документи подані ОСОБА_1 з порушенням процесуальних строків подання доказів.

Згідно зі ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З матеріалів справи вбачається, що надані позивачем апеляційному суду вказані вище документи не були подані до суду першої інстанції та вони не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 не надав апеляційному суду доказів неможливості подання вказаної копії договору позики від 19 листопада 2021 року та копії договору іпотеки від 19 листопада 2021 року, в яких боржником є дружина позивача ОСОБА_2 , а також медичних документів, що підтверджують захворювання і відповідні витрати на лікування позивача, до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а відтак вказані документи не можуть бути прийняті апеляційним судом відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України.

Та обставина, що матеріли справи не містять доказів отримання ОСОБА_1 відзиву АТ «Завод «МАЯК» на позов, не свідчить, що позивач не мав об`єктивної можливості подати вказані вище документи до суду першої інстанції.

При цьому положення ст.83 ЦПК України покладають на позивача обов`язок надати докази саме разом з поданням позовної заяви та не пов`язують цей обов`язок з отриманням позивачем відзиву на позов.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК Українипідставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру стягнення з АТ «Завод «МАЯК» на користь ОСОБА_1 компенсації за час затримки розрахунку при звільненні не може бути залишене в силі, а тому відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає зміні в цій частині з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року в частині розміру стягнення з акціонерного товариства «Завод «МАЯК» на користь ОСОБА_1 компенсації за час затримки розрахунку при звільненні- змінити.

Стягнути з акціонерного товариства «Завод «МАЯК» на користь ОСОБА_1 компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 200 000 (двісті тисяч) грн 00 коп.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: