Запорізький Апеляційний суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Дашковської А.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 із доповненнями від 28 грудня 2021 року на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 , який є правонаступником ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Ребро Оксана Петрівна, про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-5), в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 (житловою площею 32,61 кв. м, загальною площею 56,65 кв. м) посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ребро О.П. за р. № 1384 від 15.05.2017 року, між дарувальником ОСОБА_4 та обдарованою ОСОБА_1 та скасувати його державну реєстрацію.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що згідно із випискою з акту медико-соціальної експертної комісії, довідкою серії АВ №0541691 від 20.10.2015 року він є особою з інвалідністю першої групи по зору довічно. У травні 2017 року відповідач по справі ОСОБА_1 пообіцяла йому піклуватися про нього та відновити зір та запропонувала заключити нотаріальний договір про довічне утримання, на що він погодився. 15.05.2017 року ОСОБА_1 відвезла його, ОСОБА_4 до нотаріуса, де він за допомогою її руки підписав договір про довічне утримання, вголос договір зачитано не було. Він продовжив проживати у своїй квартирі, оскільки вона була його єдиним житлом, передача ключів ОСОБА_1 не здійснювалась. Вважав, що ОСОБА_1 обманним шляхом в силу його похилого віку, стану здоров`я, потреби в сторонньому догляді, матеріальному догляді, знаючи, що він є особою з інвалідністю першої групи по зору та не має можливості прочитати документ, змусила його підписати з нею договір дарування, повідомивши, що це і є договір довічного утримання. ОСОБА_4 стверджував, що в силу похилого віку та безпорадного стану він не зрозумів, який документ підписав, помилився щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, насправді він хотів укласти договір довічного утримання.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Воробйова А.В. (т.с. 1 а.с. 86).

Ухвалою суду першої інстанції від 26 грудня 2017 року провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження (т.с. 1 а.с. 92).

Ухвалою суду першої інстанції від 17 січня 2018 року, постановленою у судовому засіданні протокольно (без виходу до нарадчої кімнати) за присутністю позивача ОСОБА_4 та його представника - адвоката Ворона Г.Д. (протокол т.с. 1 а.с. 105-107) відмовлено у задоволенні зави позивача про залишення без розгляду (відмову від позову) від 11.01.2018 року (т.с. 1 а.с. 101) у зв`язку із непідтриманням останньої стороною позивача у даному судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про смерть, копія т.с. 2 а.с.16).

Ухвалою суду першої інстанції від 31 жовтня 2018 року (т.с. 2 а.с. 33) провадження у цій справі було зупинено до встановлення правонаступників померлого позивача у цій справі.

Ухвалою суду першої інстанції від 15 квітня 2019 року (т.с. 2 а.с. 49) провадження у цій справі було поновлено, залучено до участі у цій справі правонаступника (спадкоємця) ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Постановою Запорізького апеляційного суду від 04 червня 2019 року (головуючий суддя Кочеткова І.В., судді Дашковська А.В. та Кримська О.М. т.с. 2 а.с. 93-95) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, вищезазначену ухвалу суду першої інстанції від 15 квітня 2019 року у цій справі без змін.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2021 року (т.с. 3 а.с. 19-21) позовні вимоги ОСОБА_3 у цій справі задоволено повністю.

Визнано недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 32,61 кв. м, загальною площею 56,65 кв. м, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ребро О.П. за реєстровим №1384 від 15.05.2017 року, укладений між дарувальником ОСОБА_4 та обдарованою ОСОБА_1 .

Скасовано державну реєстрацію договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 32,61 кв. м, загальною площею 56,65 кв. м, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ребро О.П. за реєстровим №1384 від 15.05.2017 року, укладений між дарувальником ОСОБА_4 та обдарованою ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 3 а.с. 28-37) із доповненнями від 28 грудня 2021 року (т.с. 3 а.с. 49-63) просила рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 ; судові витрати стягнути з позивача.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 3 а.с. 38).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 29 грудня 2021 року (т.с. 3 а.с. 42), дану справу за апеляційною скаргою із доповненнями від 28 грудня 2021 року призначено до апеляційного розгляду (т.с. 3 а.с. 43, 64) з урахуванням навантаження судді-доповідача та колегії суддів апеляційного суду (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів, з яких 11 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень), а також відпустки судді-доповідача (т.с. 3 а.с. 90).

Сторона позивача подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (т.с. 3 а.с. 82-89).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 18 травня 2022 року о 15.00 годині, не відбувся через встановлений у цей день до 14.00 години режим роботи Запорізького апеляційного суду у зв`язку із введенням воєнного стану в України з 24 лютого 2022 року (довідка - т.с. 3 а.с. 105).

Сторона відповідача подала апеляційному суду письмові пояснення у цій справі (т.с. 3 а.с. 121-124).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 3 а.с. 135) розгляд цієї справи призначений в режимі відеоконференції в порядку задоволення відповідного клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Черненко Т.Ю. (т.с. 3 а.с. 131-133).

В автоматизованому порядку суддею Дашковською А.В. замінено суддю-члена колегії Маловічко С.В. у цій справі у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (т.с. 3 а.с. 137-138).

Від представника позивача апеляційному суду через канцелярію надійшло клопотання про долучення до матеріалів цієї справи письмових доказів (т.с. 3 а.с. 139-148).

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 3 а.с. 110-117), у тому числі відповідач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Черненко Т.Ю. (т.с. 3 а.с. 110), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, всі учасники цієї справи, не з`явились, окрім представників сторін (адвокатів): позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 (т.с. 3 а.с. 87) та відповідача ОСОБА_2 (т.с. 3 а.с. 134, остання в режимі відеоконференції).

При цьому, учасники цієї справи, що не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Ребро О.П. подала апеляційному суду заяву (т.с. 3 а.с. 80), в якій просила розглядати дану справу без її участі.

При цьому встановлено, що в порядку задоволення клопотання сторони відповідача про участь представника у даному судовому засіданні в режимі відоконференції апеляційний суд зі своєї сторони забезпечив представникові відповідача ОСОБА_1 адвокату Черненко Т.Ю. (адреса: АДРЕСА_3 ) її участь у цій справі в режимі відеоконференції у даному судовому засіданні з використанням її власних технічних засобів та поза межами приміщення суду.

Проте, у даному судовому засіданні з`ясувалось, що представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Черненко Т.Ю., яка присутня на відео, чує суддів апеляційного суду та все, що відбувається у залі судового засідання, але остання так й не змогла після надання їй відповідного часу разом із розпорядником суду налаштувати свої технічні засоби таким чином, щоб її міг чути апеляційний суд, тому останній було роз`яснено апеляційним судом, її право бути присутньою у даному судовому засіданні в режимі відеоконференції в якості слухача.

Оскільки, відповідно до ст. 212 ч. 5 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

В силу вимог ст. 44 ч. 1 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Встановлено, що апеляційне провадження у цій справі відкрито ще 29 грудня 2021 року (т.с. 3 а.с. 42).

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив: у задоволенні усної заяви за телефоном через розпорядника суду представника відповідача про відкладення розгляду цієї справи відмовити, заяву третьої особи (нотаріуса) задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи, що не з`явились, за участю представника позивача ОСОБА_3 адвоката Яковлевої Т.В. (т.с. 3 а.с. 87) та в режимі відеоконференції представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Черненко Т.Ю. (т.с. 3 а.с. 134), яка залишилась на свій розсуд у судовому засіданні у цій справі на відеозв`язку в якості слухача.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Ухвалою апеляційного суду, постановленою протокольно (без виходу до нарадчої кімнати) у даному судовому засіданні клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи письмових доказів (т.с. 3 а.с. 139-148) задоволено частково, останнє із додатками долучено до матеріалів цієї справи із зазначенням, що оцінка цим доказам буде надана апеляційним судом у нарадчій кімнатіпри прийнятті відповідної постанови.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3 адвоката Яковлевої Т.В., яка у тому числі на запитання апеляційного суду зазначала, що сторони у цій справі приходяться померлому ОСОБА_4 родичами - племінниками, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 із доповненнями від 28 грудня 2021 року у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов сторони позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності всіх позовних вимог останнього.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що 15.05.2017 року між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровувана) було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_4 (т.с. 1 а.с. 10-12), посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ребро О.П., зареєстрований в реєстрі за №1384.

На момент укладення оспорюваного договору дарування від 15.05.2017 року первісному позивачу ОСОБА_4 був 91 рік.

Характеристику його стану здоров`я дозволяють надати наступні документи: 1) виписка з акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0541961 від 20.10.2015 р. (т.с. 1 а.с. 84), згідно із якою ОСОБА_4 встановлено першу групу інвалідності по зору безстроково. Причина інвалідності: травма отримана при захисті Вітчизни. У п. 13 Виписки вказано, що ОСОБА_4 потребував постійного стороннього догляду; 2) посвідчення інваліда Вітчизняної війни серії НОМЕР_1 від 01.06.2011 р. (т.с. 1 а.с. 16), де вказано, що ОСОБА_4 має І групу інвалідності; 3) безтермінове посвідчення інваліда війни серії НОМЕР_2 від 06.07.2015 р. (дублікат, т.с. 1 а.с. 15), де вказано, що ОСОБА_4 має І групу інвалідності.

Також, судом першої інстанції було правильно встановлено, що спірна квартира була єдиним житлом ОСОБА_4 . Після укладання оспорюваного договору ОСОБА_4 до дня своєї смерті продовжував мешкати у цій квартирі, самотужки та за допомогою родини ОСОБА_6 її утримував. Відповідач не заселилась до квартири, ключі не були передані.

Вказане також було підтверджене показаннями свідків (протокол судового засідання від 20.06.2018 року, т.с. 1 а.с. 225-226) ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (члени родини ОСОБА_4 ), ОСОБА_9 , (на протязі багатьох років спілкувалась з ОСОБА_4 ), які, кожен окремо, надали суду першої інстанції пояснення щодо стану здоров`я ОСОБА_4 , потреби у сторонній допомозі та постійного догляду.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (копія т.с. 2 а.с. 16).

Заповітом ОСОБА_4 від 18 травня 2018 року (т.с. 2 а.с. 126), посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О., підписаним у присутності свідків та у зв`язку із поганим зором заповідача з використанням рукоприкладства ОСОБА_10 , всі свої права та обов`язки майнового характеру та все своє майно, рухоме та нерухоме, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті, і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст. ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, яка є обов`язковою для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правильно встановив, що спірна квартира була єдиним житлом ОСОБА_4 , іншого житла він не мав (, після укладення договору дарування продовжував проживати у спірній квартирі, тобто фактичної передачі квартири не відбулося.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Крім того, суд першої інстанції лише додатково зауважив, що оспорюваний договір дарування був укладений без присутності свідків.

В той же час, як заповіт від 18.05.2018 р. (т.с. 2 а.с. 126), яким ОСОБА_4 всі свої права та обов`язки майнового характеру та все своє майно, рухоме та нерухоме, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті, і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_3 , був посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Кардаш Я.О., прочитаний нотаріусом уголос у присутності запрошених свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . В заповіті вказано, що ОСОБА_4 внаслідок поганого зору не може особисто підписати заповіт, за його дорученням, в його та присутності нотаріуса, підписано ОСОБА_10 .

Враховуючи похилий вік (91 рік) і стан здоров`я ОСОБА_4 (І група інвалідності по зору безстроково внаслідок травми, отриманої при захисті Вітчизни, потребував стороннього догляду) на час укладання оспорюваного договору, потребу у сторонньому догляді та матеріальній допомозі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що укладаючи оспорюваний договір дарування квартири, ОСОБА_4 помилявся щодо правової природи цього правочину, прав та обов`язків, що є підставою для визнання договору недійсним.

Аналогічних висновкі за тих самих підстав дійшов Верховний Суд у Постановах від 29 червня 2021 року по справі №456/1379/19, та від 12 вересня 2018 року по справі №335/8552/14-ц, які є обов`язковими для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 дублюють доводи заперечень сторони відповідача проти позову позивача у суді першої інстанції, яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Сторони у цій справі позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 є племінниками померлого спадкодавця (первісного позивача у цій справі) ОСОБА_4 (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

ОСОБА_4 за своє життя майже одразу після укладення вищезазначеного договору 15.05.2017 року із ОСОБА_1 у грудні 2017 року звернувся до суду із вищезазначеним позовом у цій справі, оскільки вважав, що відповідачем його права були порушені, він помилився щодо правової природи цього правочину, прав та обов`язків, його воля була на укладення саме договору довічного утримання.

Згідно із змістом вищезазначеного договору дарування (т.с. 1 а.с. 150-160), який сторона позивача у цій справі просила визнати недійсним, не встановлювався сервітут відносно дарувальника ОСОБА_4 , погоджений із обдаровувааною ОСОБА_1 , щодо продовження проживання ОСОБА_4 після дарування квартири 15.05.2017 року в останній до його смерті.

Навпаки, вказаний договір містить п. 9 (т.с. 1 а.с. 150 зворот), за змістом якого: «Право власності у обдаровуваної виникає з моменту прийняття в дар зазначеної квартири, про що свідчить прийняття нею технічного паспорту, платіжних документів, ключів від квартири тощо. Дарувальник надав обдаровуваній ключі від квартири, платіжні документи та технічний паспорт, обдаровувана прийняла ключі від квартири, платіжні документи та технічний паспорт, під цим сторони розуміють передачу квартири».

Суд першої інстанції мав право своєю ухвалою від 17 січня 2018 року, постановленою у судовому засіданні протокольно (без виходу до нарадчої кімнати) за присутністю позивача ОСОБА_4 та його представника - адвоката Ворона Г.Д. (протокол судового засідання суду першої інстанції без зауважень учасників цієї справи - т.с. 1 а.с. 105-107) відмовити у задоволенні зави позивача про залишення без розгляду (відмову від позову) від 11.01.2018 року (т.с. 1 а.с. 101) у зв`язку із непідтриманням останньої стороною позивача у даному судовому засіданні.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи (заслуховував пояснення учасників цієї справи, витребував та досліджував докази сторін, допитував свідків тощо), розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

І хоча стороною позивача у цій справі було заявлено вищезазначений позов про визнання недійсним договору дарування єдиної квартири одночасно з декількох правових підстав: ст. 229 ЦК України - Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, 230 ЦК України - Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, ст. 233 ЦК України - Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини), суд першої інстанції правильно у цій справі визнав недійсним останній саме з однієї правильної підстави - ст. 229 ЦК України (Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки).

Так, Велика Палата ВС у своїй постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 пояснила, що принцип jura novit curia («суд знає закони») зобов`язує суд самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи.

З`ясувавши ж, що сторона чи інший учасник процесу, обґрунтовуючи свої вимоги або заперечення, послались на неналежні норми права, суд самостійно кваліфікує? спірні відносини та прийняти рішення на основі правильних норм матеріального і процесуального права, тобто застосовує положення, які дійсно регулюють відповідні ?правовідносини.

Окремо зазначено, що «самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Судова практика інших судів в інших справах за участю інших учасників, на яку посилалась сторона апелянта у своїй апеляційній скарзі у цій справі, не має преюдиційного значення для вирішення цієї справи апеляційним судом.

Позовна вимога сторони позивача про скасування державної реєстрації є похідною від первісної позовної вимоги сторони позивача про визнання недійсним вищезазначеного договору недійсним (ст. 19 ч. 1 ЦПК України), в разі задоволення судом у цій справі первісної позовної вимоги сторони позивача, похідна від неї позовна вимога сторони позивача також підлягала задоволенню судом у цій справі.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_1 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та, відповідно, у спростування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі стороною відповідача апеляційному суду не надані.

Консультаційний висновок спеціаліста відносно ОСОБА_4 від 17.07.2017 року, наданий апеляційному суду представником позивача ОСОБА_3 адвокатом Яковлевою Т.Ю. (копія т.с. 3 а.с. 140, 147), не може вважатись доказом, передбаченим ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі, оскільки він вже надавався стороною позивача суду першої інстанції у цій справі (т.с. 1 а.с. 125) та був предметом дослідження останнього.

Лише письмове роз`яснення вищезазначеного висновку лікарем офтальмологом апеляційному суду (т.с. 3 а.с. 141-145), за змістом якого: ОСОБА_4 мав гостроту зору правого ока 0,01, лівого 0,03, не мав фізичної можливості читати і підписувати будь які документи, може бути прийнято апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони відповідача, та є лише додатковим свідченням правильності встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та висновків останнього у цій справі.

Дії нотаріуса (третя особа у цій справі), що посвідчував вищезазначений оспорюваний договір, не були предметом оскарження у цій справі за вищезазначеним позовом позивача, а тому їх правомірність (неправомірність) судом першої інстанції по суті у цій справі не розглядалась та апеляційним судом в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України не переглядається.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу ОСОБА_1 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_3 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 із доповненнями від 28 грудня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 22.07.2022 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Дашковська А.В.Подліянова Г.С.