Справа № 211/5177/18
Провадження № 2/211/46/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Сарат Н.О.,

при секретарі Зоріній С.М.,

за участю:

відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Криворізької міської ради, про скасування рішень про передачу у власність земельної ділянки,-

встановив:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідачів ОСОБА_1 та Криворізької міської ради і просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Криворізької міської ради від 30.04.2014 р. № 2673 в частині затвердження відповідачу ОСОБА_1 документації із землеустрою та передачі йому у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 , посилаючись на порушення її прав як співвласника при винесенні вказаного рішення. В обґрунтування позову вказала, що рішенням суду від 11.10.2012 р. визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності за кожним по 1/2 частині домоволодіння АДРЕСА_1 . Під час судового розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції відповідачем ОСОБА_1 надано право встановлювальні документи на вказану земельну ділянку, з яких вбачається, що він є одноособовим власником спірної земельної ділянки. Після отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було встановлено, що рішення суду про розподіл будинку АДРЕСА_1 набрало законної сили 15 січня 2013 року, а відповідач приватизував спірну земельну ділянку в березні 2014 році. Тобто відповідач ОСОБА_1 , достовірно знаючи про те, що він не є одноособовим власником спірного домоволодіння, замовчав про існування рішення суду про розподіл будинку між ним та його колишньою дружиною, позивачем, що призвело до надання йому спірної земельної ділянки під спірним будинком та біля нього в одноособову власність, що є протиправним. Так, рішенням Криворізької міської ради №2673 від 30.04.2014р. «Про безоплатну передачу у власність, спільну часткову, спільну сумісну власність земельних ділянок, що перебувають у користуванні громадян, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд (присадибна ділянка), ведення садівництва» було затверджено технічну документацію ОСОБА_1 із землеустрою та передано ОСОБА_1 у власність спірну земельну ділянку. Таким чином вбачається, що відповідачами порушено її право на спірну земельну ділянка - а саме відповідач ОСОБА_1 замовчав про існування рішень судів про розподіл майна подружжя, а відповідач Криворізька міська рада, не знаючи про існування таких судових рішень, передала йому у одноособову власність земельну ділянку, що унеможливлює позивачу зареєструвати своє права власності на цю земельну ділянку та розпорядження нею. Не дивлячись на існування рішень судів про розподіл майна подружжя, вона фактично позбавлена земельної ділянки, тому просить задовольнити заявлені вимоги.

Ухвалою суду від 08 листопада 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 06 серпня 2019 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті, встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються.

Ухвалою суду від 29 листопада 2019 року витребувано з Криворізької міської ради (, місцезнаходження за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пл. Молодіжна, буд. 1-А), належним чином завірені копії матеріалів справи, на підставі якої 30 квітня 2014 року Криворізькою міською радою було прийнято рішення про безоплатну передачу у власність земельної ділянки, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ведення садівництва - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ), загальною площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :03:004:0150).

Протоколом повторного розподілу справ від 03 лютого 2020 року справу № 211/5177/18-ц розподілено на суддю ОСОБА_4 .

У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_4 у відставку, проведено повторний автоматичний розподіл даної цивільної справи № 211/5177/18 та передано судді Н.О. Сарат.

Ухвалою суду від 25 серпня 2021 року справу № 211/5177/18-ц у своє провадження прийняла суддя ОСОБА_5 .

Під час розгляду справи в судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 підтримали заявлені вимоги, наполягали на задоволенні позову в повному обсязі з підстав, викладених у ньому та відповідях на відзиви.

Представник Криворізької міської ради в судове засідання не з`явився, до суду надійшов відзив на позов, в якому представник просить розгляд справи проводити за її відсутності, при винесенні рішення покладається на розсуд суду.

В обґрунтування відзиву (а.с. 56-59, 66-67) зазначено, що 30 квітня 2014 року Криворізькою міською радою в межах наданих повноважень та на підставі норм чинного законодавства було прийнято рішення про безоплатну передачу у власність спільну часткову, спільну сумісну власність земельних ділянок, що перебувають у користуванні громадян, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ведення садівництва», відповідно до якого ОСОБА_1 було передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,1 га по АДРЕСА_1 . Як вбачається з матеріалів справи, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.01.2013 р. було залишено без змін рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.10.2012 р. у справі № 411/3227/12, відповідно до якого право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 було розділено між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по 1/2 частині за кожним. Проте доказів того, що сторони по справі зареєстрували на підставі даного рішення суду своє право власності у встановленому законом порядку, позивачем не надано. Таким чином у разі, якщо позивач до теперішнього часу не звертався до органів державної реєстрації права власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , не вбачається можливим встановити, яким чином рішення міської ради про передачу у власність земельної ділянки власнику (згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 ) домоволодіння порушує його права. Зазначено про те, що відповідно до положень ст.. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до ст.. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється в тому числі й шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позов не визнали з підстав, зазначених у відзиві на позов.

В обґрунтування відзиву (а.с. 77-78) зазначено, що до суду звернувся неналежний позивач, який не має права на подання зазначеного позову, оскільки для цього у позивача відсутні правові підстави. Позивачка вже зверталась до суду за захистом свого права, у тому числі права власності на земельну ділянку, на теперішній час цивільна справа перебуває на розгляді в Дніпровському апеляційному суді. При цьому за одним із позовів права позивачки вже були захищені судом, оскільки рішення у справі набуло законної сили рішенням суду від 11.10.2012 р. розподілено домоволодіння АДРЕСА_1 між сторонами, рішенням суду від 13.05.2017 р. усунуто перешкоди ОСОБА_3 шляхом вселення її до будинку, розподілено в натурі спірне домоволодіння та земельні ділянки за цією ж адресою між сторонами згідно варіанту 1 висновку експертизи. При цьому в обох справах позивачка не зверталась за захистом свого права на користування 1/2 частиною спірної земельної ділянки. Норми права, на які послався позивач, як на підставу для скасування рішення про передачу земельної ділянки у власність відповідача ОСОБА_1 , не підлягають застосуванню до правовідносин, оскільки на момент приватизації домоволодіння ОСОБА_1 був єдиним власником. Щодо посилання позивача про те, що ОСОБА_1 замовчував про існування судового рішення про розподіл майна подружжя, а Криворізька міська рада не знаючи про це, передала у власність земельну ділянку, то наявність спору щодо домоволодіння від Криворізької міської ради приховали сама позивачка та її представник, оскільки на момент подання обох позовів про розподіл спірного майна подружжя земельна ділянка перебувала не у власності, а у користуванні ОСОБА_1 . Однак при поданні позову та під час розгляду справи про поділ майна в суді він наголошував на необхідності залученні третьої особи Виконкому Криворізької міськради, однак цього зроблено не було ні позивачем, ні судом, внаслідок чого до теперішнього часу не встановлений дійсний фактичний розмір земельної ділянки, яка була виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 . В разі, якщо суд не погодиться у відмові позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, зазначив, що позивач знала про порушене її право щонайменше з 22.03.2012 р., однак не зверталась до суду з вимогами про захист майнових прав позивачки щодо спірної земельної ділянки. Не визначено коло осіб, які повинні бути залучені до участі у справі, оскільки відповідач проживає в будинку з дружиною ОСОБА_7 , з якою перебуває в зареєстрованому шлюбі з 26.02.2011 р. та яка має право проживання в будинку, а отже і право користування цим будинком та земельною ділянкою. В позові не вказано та не надано доказів того, яку саме частину земельної ділянки (її площа, розташування на місцевості) має право претендувати ОСОБА_3 , а отже і щодо якої саме частини земельної ділянки начебто порушені її права. Тому просить відмовити в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування відповіді на відзив ОСОБА_1 (а.с. 90-92) позивачем зазначено, що вважає себе належним позивачем, яка має всі правові підстави для звернення до суду. Сам факт розподілення між сторонами спірної земельної ділянки в натурі не відміняє того факту, що відповідач ОСОБА_1 оформив правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку на своє ім`я, не відміняє того факту, що в реєстрі (кадастрі) дана земельна ділянка рахується за ОСОБА_1 , тому без скасування рішення про передачу у власність земельної ділянки неможливо в повній мірі захистити права позивача. Посилання на те, що ОСОБА_1 на час приватизації був єдиним власником спірного домоволодіння є неправдивою та спростовується матеріалами справи судовим рішенням від 11.10.2012 р. Вказані дії відповідачем чиняться не вперше, раніше він звертався до суду з позовом про позбавлення її право власності на майно, не залучивши до участі у справі. Під час розгляду справи щодо розподілу спірного майна ОСОБА_1 не подавав заяву про залучення до участі у справі Криворізької міської ради, хоча у відзиві на позов стверджує про це. Стосовно строку позовної давності, то вона просить його поновити, адже оскаржуване рішення Криворізькою міською радою винесено 30.04.2014 р. без її участі, вона не знала про його існування, а дізналась в 2018 році в Апеляційному суді Дніпропетровської області під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду від 13.05.2017 р. Щодо кола осіб, які повинні бути залучені до участі у справі, то спір стосується виключно власників та Криворізької міської ради, яка своїм рішенням фактично позбавила позивача земельної ділянки. В позові не зазначено та не повинно бути зазначено частини земельної ділянки, на яку претендує позивач, оскільки спір щодо розподілу в натурі спірного домоволодіння разом з земельною ділянкою вирішений судом першої інстанції та на теперішній час перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції. Всі докази, які на думку позивача, необхідні на обґрунтування заявлених вимог, надані до позовної заяви. Тому враховуючи викладене, просить задовольнити заявлені вимоги.

В обґрунтування відповіді на відзив Криворізької міської ради (а.с. 110-112) позивачем зазначено, що посилання відповідача на те, що позивачем не зареєстровано судове рішення про право власності на частину домоволодіння в даному випадку некоректне, оскільки нею надано копію рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого розгляд заяви ОСОБА_3 про реєстрацію зупинено для надання технічного паспорту на будинок. Надати його позивач не може через перепони, які чиняться відповідачем, тому вона позбавлена можливості зареєструвати своє право власності. Крім того, реєструвати своє право власності чи ні виключно є правом особи, а не обов`язком. Посилання представника відповідача щодо того, що ОСОБА_1 на час приватизації був єдиним власником спірного домоволодіння спростовується текстом рішення суду від 11.10.2012 р., залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції від 15.01.2013 р., відповідач приватизував земельну ділянку рішенням від 30.04.2014 р. Тому враховуючи викладене, просить задовольнити заявлені вимоги.

20.07.2022 року у судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 проти позовних вимог заперечував, зазначив, що всі дії з земельною ділянкою відбувалися після розірвання шлюбу. Його представник адвокат Амельчишин О.В. позов не визнав, посилаючись на те що позивач не зазначив, який розмір земельної ділянки був на час розірвання шлюбу. Відсутні правові підстави, як власника будинку. Просив застосувати строк позовної давності.

Представник позивача адвокат Пантелєєв О.В. до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність та у відсутність позивача, на позовних вимогах наполягає.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків.

Як встановлено судом, рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 жовтня 2012 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2013 року, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Розділено майно, набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за час шлюбу, визнавши за ОСОБА_1 та за ОСОБА_3 право власності за кожним по 1/2 частині на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку А-1, гаражу Б, сараїв В, Г, З, альтанки Д, душу Е, теплиці Ж, навісів И, К, водо колонки І, замощення ІІ, огорожі 1-3. Вселено ОСОБА_3 до спірного домоволодіння (а.с. 8-12 копії судових рішень).

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.05.2017 року розподілено в натурі домоволодіння АДРЕСА_1 та земельні ділянку за цією ж адресою між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 згідно варіанту 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи № 544 від 16.12.2014р. Виділено ОСОБА_1 у власність в натурі в будинку АДРЕСА_1 : приміщення І площею 5,0м2; приміщення 1-1 площею 11,0м2; приміщення 1-2 площею 12,0м2; приміщення 1-3 площею 13,0м2; приміщення 1 - 4 площею 4,9м2; приміщення 1-5 площею 1,2м2, які позначені на схемі зеленим кольором (квартира АДРЕСА_2 ), вартістю 198896 гривень; господарчі споруди: сарай «В» вартістю 27281 гривня, теплицю «Ж» вартістю 14630 гривень, сарай «З» вартістю 6887 гривень, навіс «К» вартістю 3722 гривні, частину огорожі №1 довжиною 18,85м вартістю 8211 гривень, всього загальною вартістю 265303 гривні. Виділено ОСОБА_3 у власність в натурі в будинку АДРЕСА_1 : приміщення II площею 4,3м2; приміщення 1-7 площею 6,7м2; приміщення 1-6 площею 11,5м2; приміщення 1-8 площею 20,2м2, які позначені на схемі синім кольором (квартира АДРЕСА_3 ) вартістю 215089 гривень; господарчі споруди: гараж літ. «Б» вартістю 85843 гривні, сарай літ. «Г» вартістю 26008 гривень, навіс «И» вартістю 6170 гривень, альтанку «Д» вартістю 3080 гривень, замощення «II» вартістю 16199 гривень, водоколонку «І» вартістю 5208 гривень, частину огорожі «№1, №3» вартістю 17698 гривень, всього загальною вартістю 380971 гривня. Залишено в загальному користуванні: частину замощення «II» площею 24,16м2; частину воріт №2. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію за різницю вартості виділених приміщень, господарчих споруд в сумі 57834 гривні. Виділенои ОСОБА_1 у власність в натурі наступні земельні ділянки за адресою АДРЕСА_1 : під будівлями: 149,97 м2; під двором загального користування: 24,16м2; під садом-городом: 325,87м2, всього 500,0м2 , що відповідає ідеальній частці. Виділено ОСОБА_3 у власність в натурі наступні земельні ділянки за адресою АДРЕСА_1 : під будівлями: 120,13 м2; під двором загального користування: 24,16м2; під двором: 78,28м2; під садом-городом: 277,43м2, всього 500,0м2 , що відповідає ідеальній частці.

Постановою Верховного суду України від 30.06.2021 року рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 13 травня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року залишено без змін.

Разом з тим, рішенням Криворізької міської ради від 30 квітня 2014 року, передано із земель комунальної власності міста безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку за кадастровим номером :03:004:0150 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 27 копія рішення), про що Реєстраційною службою Криворізького міського управління юстиції видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 21.05.2014 р., на підставі якого вказана земельна ділянка зареєстрована за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 25 копія інформації).

Технічна документація виготовлялась на замовлення відповідача згідно його заяви від 06 листопада 2013 р. (а.с. 29-47).

Відповідно д статті 152 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (стаття 21 ЦК України).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-В (далі - Закон № 280/97-ВР) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України.

Згідно зі статтею 25 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР до виключної компетенції пленарних засідань сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно д закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 Закону № 280/97-ВР).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Частинами першою, другою статті 50 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому ЗК України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера;

Земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі (частини перша, друга статті 16 Закону України «Про державний земельний кадастр»).

Згідно з частинами першою, третьою статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою, зокрема особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи.

Згідно положень статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Частиною першою статті 10 Закону № 280/97-ВР передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до частини другої цієї статті ст. 152 ЗК власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з вимогами частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) зазначено, що у дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись). Конкретизується ж земельна ділянка у проекті землеустрою. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проєкту землеустрою тощо (стаття 50 Закону України «Про землеустрій»).

Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність чи користування зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод. Зазначений інтерес, у випадку формування земельної ділянки за заявою такої особи та поданими документами, підлягає правовому захисту. Погодження та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка раніше сформована на підставі проекту землеустрою іншої особи, порушує законний інтерес такої особи щодо можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру приватизації земельної ділянки та суперечить вимогам землеустрою. За наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок в межах встановлених норм (стаття 121 ЗК України), першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проекту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього відсутні законні перешкоди.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) зроблено висновок, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України в поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що в разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Що узгоджується з Постановою Верховного суду України від 15.05.2017 року по справі № 705/6917/14-ц.

При переході права власності на будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти (правова позиція висловлена у постанові Вищого господарського суду України від 22.09.2015 р. у справі № 922/2257/14).

Згідно ч.1 ст.316, ст.317, ч.ч.1, 2, 3 ст.319, ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 ЦК України).

Частиною 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181 ЦК України).

З викладеного слідує, що нерухоме майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а відтак використання нежитлового приміщення, неможливе без відповідної земельної ділянки. При цьому, право користування земельною ділянкою виникає одночасно з реєстрацією права власності на нерухомість, яка на ній знаходиться.

Згідно вимог цивільного та земельного законодавства, в разі набуття кількома особами прав власності на один об`єкт нерухомості, землеустрій щодо земельної ділянки, на якій розташований такий об`єкт нерухомості здійснюється виключно за згодою усіх співвласників нерухомості.

Всупереч вказаних вимог Закону відповідачі здійснили землеустрій та державну реєстрацію спірної земельної ділянки без участі та згоди позивача - співвласника нерухомості, яка розташована на цій землі.

Таким чином, прийняте Криворізькою міською радою вищевказане Рішення № 2673 від 30.04.2014. в частині затвердження ОСОБА_1 документації із землеустрою та передачі йому у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 є протиправними, оскільки порушують основоположні права та свободи позивача як власника.

Ст.59 ЗУ Про землеустрій вимагає врахування приватних інтересів фізичних осіб при здійсненні землеустрою на місцевому рівні, що в тому числі полягає в захисті їхніх прав на землю.

Щодо посилання представника відповідача, що позивач не є власником будинку, оскільки не зареєструвала у встановленому порядку своє право власності на будинок, суд відноситься критично, оскільки позивачем надано копію рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого розгляд заяви ОСОБА_3 про реєстрацію зупинено для надання технічного паспорту на будинок ( а.с. 113). Посилання представника відповідача щодо того, що ОСОБА_1 на час приватизації був єдиним власником спірного домоволодіння спростовується текстом рішення суду від 11.10.2012 р., залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції від 15.01.2013 р., відповідач приватизував земельну ділянку рішенням від 30.04.2014 р.

Щодо визначення меж та розміру спірної земельної ділянки, то у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) зроблено висновок, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок.

Крім того, рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.05.2017 року виділено в натурі земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яке Постановою Верховного суду України від 30.06.2021 року рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 13 травня 2017 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року залишена без змін.

Доводи представника відповідача адвоката Амельчишена О.В. про те, що позивачкою пропущено позовну давність для звернення до суду з даним позовом, оскільки про наявність земельної ділянки вона знала, перебуваючи з відповідачем у шлюбі та протягом тривалого часу не вчинила дій щодо захисту прав, які вважає порушеними, суд не приймає, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17.

Спірне рішення Криворізької міської ради винесено 30.04.2014 року, а про його існування позивач дізналася 10.05.2018 року в судовому засіданні, в Апеляційному суді Дніпропетровської області при розгляді справи № 211/7117/13-ц, отримавши копії документів 10.07.2018 щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ( т. 2 а.с. 153 цивільної справи № 211/7117-13-ц), тобто саме з цього часу порушено майнові права позивачки ОСОБА_3 та розпочинається перебіг трирічної позовної давності, а з даним позовом до суду вона звернулася 26 жовтня 2018 року (а.с. 2), тобто позивачкою не пропущено позовну давність.

Згідно ч.1 ст.316, ст.317, ч.ч.1, 2, 3 ст.319, ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 ЦК України).

Частиною 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181 ЦК України).

З викладеного слідує, що нерухоме майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а відтак використання нежитлового приміщення, неможливе без відповідної земельної ділянки. При цьому, право користування земельною ділянкою виникає одночасно з реєстрацією права власності на нерухомість, яка на ній знаходиться.

Таким чином, хоча право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під нерухомістю, належним чином не оформлено, зазначене не може бути підставою для обмеження права позивача як співвласника, нерухомого майна на користування земельною ділянкою на якій воно розташоване, оскільки, як зазначалося вище, користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою.

Таким чином, прийняте Криворізькою міською радою вищевказане Рішення № 2673 від 30.04.2014. в частині затвердження ОСОБА_1 документації із землеустрою та передачі йому у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 є протиправними, оскільки порушує основоположні права та свободи позивача як власника.

Державну реєстрацію спірної земельної ділянки проведено з порушенням вимог Закону та прав позивача на підставі документів, які не відповідають вимогам законодавства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями частини першої статті статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи викладене, зважаючи на принцип справедливості, добросовісності та розумності, з урахуванням прав та інтересів усіх співвласників, суд дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 704,80 грн., сплачений ним при подачі позову (а.с.1), тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст..ст. 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України,суд, -

ухвалив:

позов ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Криворізької міської ради № 2673 від 30.04.2014 р. «Про безоплатну передачу у власність, спільну часткову, спільну сумісну власність земельних ділянок, що перебувають у користуванні громадян, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд (присадибна ділянка), ведення садівництва» - в частині затвердження ОСОБА_1 документації із землеустрою та передачі ОСОБА_1 у власність земельної ділянки кадастровий номер :03:004:01:0150, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 , судові витрати судовий збір в сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 25 липня 2022 року.

Суддя: Н. О. Сарат