Справа №760/6521/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді- Букіної О.М.

за участю секретаря- Скаженик Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року до Солом`янського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, згідно з якою просить суд визнати відповідача - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , таким, що втратив право користування квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В позовній заяві вказує про те, що 04 березня 2020 року було укладено договір дарування Ѕ частки квартири, за яким ОСОБА_3 передав у власність позивача, а ОСОБА_1 прийняла в дар Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвим А.Ю., зареєстрованим в реєстрі за №337.

Положеннями п.1 зазначеного вище договору дарування Ѕ частки квартири від 04.03.2020 року визначено, що вказана частка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору дарування Ѕ частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудик Я.М. 18 жовтня 2018 року.

П.1 договору передбачено, що ОСОБА_2 передає ОСОБА_3 безоплатно у власність Ѕ частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

За змістом п. 9 договору від 18.10.2018 року ОСОБА_2 повідомив про відсутність осіб, які б мали право користуватися відчужуваною Ѕ частиною квартири, та відсутність осіб, які б мали особистий сервітут, в розумінні ст. 405 ЦК України, реєстрацію в квартирі виключного його та іншого співвласника ОСОБА_4 .

20 березня 2020 року позивачем ОСОБА_1 було укладено з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу Ѕ частки квартири у праві власності на квартиру, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мелещенко О.М., зареєстрованого в реєстрі за №638.

П.1.1. зазначеного договору купівлі-продажу від 20.03.2020 року визначено, що ОСОБА_4 передала у власність, а ОСОБА_1 прийняла у власність Ѕ частку квартири у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі вищевикладеного, на момент звернення до суду з позовом, єдиним власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 не користувався квартирою та не використовував її в інший спосіб, однак залишився зареєстрованим за вказаною адресою і після укладення договору дарування.

У зв`язку з невикористанням відповідачем квартири протягом тривалого часу та відсутністю інформації про його місце перебування, просила позов задовольнити.

18.03.2021 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 23.03.2021 року позовну заяву позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - залишено без руху.

27.04.2021 до суду від позивача надійшла позовна заява про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення зі змінами відповідно до вимог ухвали суду.

Ухвалою суду від 27.04.2021 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали від 27.04.2021, також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками, проте конверт повернувся до суду з відміткою про закінчення встановленого терміну зберігання.

Відзиву на позов відповідач у встановленому законом порядку строк не надав.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 04 березня 2020 року було укладено договір дарування Ѕ частки квартири, за яким ОСОБА_3 передав у власність позивача, а ОСОБА_1 прийняла в дар Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвим А.Ю., зареєстрованим в реєстрі за №337 (а.с. 6).

Положеннями п.1 зазначеного вище договору дарування Ѕ частки квартири від 04.03.2020 року визначено, що вказана частка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору дарування Ѕ частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудик Я.М. 18 жовтня 2018 року.. (а.с. 8-9).

П.1 договору передбачено, що ОСОБА_2 передає ОСОБА_3 безоплатно у власність Ѕ частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 8-9).

За змістом п. 9 договору від 18.10.2018 року ОСОБА_2 повідомив про відсутність осіб, які б мали право користуватися відчужуваною Ѕ частиною квартири, та відсутність осіб, які б мали особистий сервітут, в розумінні ст. 405 ЦК України, реєстрацію в квартирі виключного його та іншого співвласника ОСОБА_4 .

20 березня 2020 року позивачем ОСОБА_1 було укладено з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу Ѕ частки квартири у праві власності на квартиру, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мелещенко О.М., зареєстрованого в реєстрі за №638 (а.с. 10-11).

П.1.1. зазначеного договору купівлі-продажу від 20.03.2020 визначено, що ОСОБА_4 передала у власність, а ОСОБА_1 прийняла у власність Ѕ частку квартири у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Встановлено, що на момент звернення до суду з позовом, єдиним власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (а.с. 12-16).

Відповідач ОСОБА_2 після відчуження своєї частки спірної квартири, не користувався квартирою, однак залишився зареєстрованим за вказаною адресою і після укладення договору дарування (а.с. 17).

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом зареєстрованою особою шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації. Така позиція сформульована та обґрунтована у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 р. у справі № 6-709цс16.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Якщо квартира набута на законних підставах, покупець має право виселити усіх зареєстрованих у ній осіб, в тому числі і членів сім`ї продавця, без надання іншого житлового приміщення. Такий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, у своїй постанові від 25 липня 2018 року, розглядаючи аналогічну справу № 638/13030/13-ц. Окрім того, Верховний суд, вказав, що в даному випадку і право на проживання членів сім`ї колишнього власника у квартирі припиняється з моменту її продажу. Верховний Суд пояснив, що відповідно до ст. 391 ЦК України новий власник квартири через суд має право усувати усі перешкоди у користуванні своїм майном, зокрема висиляти з квартири повнолітніх осіб без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст. 328 ЦК України таке право власника виникає тоді, коли він набув право власності на підставах, що не заборонені законом, тобто на підставі договору купівлі-продажу. Верховний Суд підкреслив, що для такого виду спорів не потрібна зі сторони позивача обов`язкова вимога про виселення, яку повинні отримати проживаючі у квартирі особи. Окрім цього відповідачем не було надано суду документів, які б підтверджували певний особливий зв`язок між позивачем та колишнім власником квартири, і які б могли довести фіктивність договору купівлі-продажу. В матеріалах справи міститься дійсний договір купівлі-продажу на підставі якого продавець передав, а покупець повністю оплатив квартиру.

Підтверджена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц (провадження № 61-18966св18), від 27 березня 2019 року у справі № 465/8613/13-ц (провадження № 61-16222св18), від 17 липня 2019 року у справі № 320/13248/14-ц (провадження № 61-23388св18), від 23 вересня 2019 року у справі № 329/398/18 (провадження № 61-6362св19).

У постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок у особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц (провадження № 61-18966св18).

З припиненням права власності особи на житлове приміщення втрачається й право користування цим жилим приміщенням у членів його сім`ї (справа № 661/4901/15-ц, 22.12.16).

При цьому, у постанові від 16.11.2016 року № 6-709цс16 Верховним Судом України висловлену правову позицію про те, що аналіз ст. 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

На підставі викладеного, а також враховуючи встановлені обставини справи, до спірних правовідносин підлягають застосування положення ст. 391 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідач після відчуження спірної квартири у добровільному порядку з реєстрації місця проживання, як передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не знявся, квартирою не користується протягом тривалого часу, чим порушується право власності позивача.

За вказаних вище обставин, суд вважає, що відповідач втратив право користування на частину спірної квартири внаслідок її відчуження, а тому позивач має право вимоги за вказаним позовом.

Як передбачено вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідачки на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору у сумі 908 грн. 00 коп.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 316, 317, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273,274-279 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 16.06.2022.

Суддя: О.М. Букіна