Справа № 161/8104/21
Провадження № 2/161/978/22
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого - судді Кирилюк В.Ф.,

за участю секретаря судового засідання Демчук Т.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ,

В С Т А Н О В И В:

30 квітня 2021 року ОСОБА_2 (далі позивач, ОСОБА_2 ) звернулася в суд позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач, ОСОБА_3 ) про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 03 листопада 2006 року по 28 грудня 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач стверджує, що після розірвання шлюбу та до жовтня 2015 року сторони проживали однієї сім`єю, як чоловік з жінкою, а саме мали спільний побут, бюджет, спільне місце проживання та взаємні права та обов`язки, які характерні для подружжя.

16 лютого 2012 року сторони придбали у спільну сумісну власністю подружжя 1/2 частки квартири за адресою АДРЕСА_1 . Іншу 1/2 частки квартири придбала ОСОБА_5 (мати позивача).

Посилаючись на вищевикладене позивач просить суд:

1) встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_6 з січня 2010 року по жовтень 2015 року;

2) визнати спільною сумісною власністю сторін майно, набуте під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме 1/2 частки квартири за адресою АДРЕСА_1 ;

3) поділити між сторонами 1/2 частки вищенаведеної квартири, а саме визнати за кожним з них по 1/4 частки на цю квартиру.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у письмовому відзиві позов не визнав з тих підстав, що після розірвання у грудні 2009 року шлюбу сторони не проживали разом, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, характерних для подружжя.

Сторона відповідача стверджує, що з квітня 2008 року позивач працював та проживав у Київській області у різних населених пунктах.

Також сторона відповідача вказує, що надані позивачем докази, зокрема фотографії, є підробленими в частині зазначення на них дат створення, а самі фотографії не підтверджують факт проживання сторін разом після 2009 року.

В останнє судове засідання представник відповідача не прибув, але у всіх попередніх засіданнях позовні вимоги заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позову. На судове засідання призначене на 09 вересня 2022 року надіслав клопотання про слухання справи за його відсутності, а також письмовий виступ у дебатах.

Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, допитавши свідків сторін, а також дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з наступних підстав.

Під час прийняття рішення суд вважає за необхідне оцінити три основні аспекти даної справи, а саме:

1) оцінити докази стосовно спільного фактичного проживання сторін;

2) визначитись з переліком майна, яке входить до складу спільної сумісної власності подружжя;

3) провести поділ вказаного майна відповідно до вимог сімейного законодавства.

Досліджуючи питання спільного проживання сторін у період січня 2010 року по жовтень 2015 року, суд зазначає наступне.

Статтею 74 Сімейного кодексу України (далі СК України) визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Як слідує з матеріалів справи, державну реєстрацію розірвання свого шлюбу сторони здійснили лише 17 жовтня 2015 року (а.с.11).

З наданої будинкової книги на квартиру за адресою АДРЕСА_1 слідує, що починаючи з вересня 2013 року у ній зареєстровані позивач, відповідач, а також їх спільна донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.23).

Доказів про наявність іншого зареєстрованого місця проживання, відповідач суду не надав.

Представник відповідача також під час судового розгляду не заперечував, що позивач дійсно проживає та зареєстрована разом із дитиною в належній йому на праві спільної часткової власності квартирі.

Також судом досліджені надані позивачем спільні фотографії сторін, з яких слідує що:

1) на фотографії датованій 07 вересня 2012 року зображений спільний відпочинок сторін на пляжі, присутня також їх спільна донька ОСОБА_4 , 2007 року народження;

2) на фотографіях датованих 08 січня 2011 року зображені сторони разом у зимовому одязі на фоні новорічної ялинки;

3) на фотографії датованій 14 вересня 2012 року зображені сторони разом на морі, відповідач обнімає позивача;

4) на фотографії датованій 14 січня 2012 року зображені сторони на спільному святкуванні якоїсь події;

5) на фотографії датованій 01 вересня 2013 року зображені сторони під час вступу доньки у перший клас, донька присутня також;

6) на фотографії датованій 10 лютого 2013 року сторони зображені разом на святкуванні, присутня також матір позивача (а.с.30-36).

Суд відхиляє доводи сторони відповідача про підроблені дати на фотографіях, оскільки на фотографіях від 07 вересня 2012 року, 01 вересня 2013 року зображена спільна донька сторін, яка на той час мала б мати 5 та 6 років відповідно. За зображеннями дитини слідує, що вона дійсно була приблизно такого віку, і очевидно, що фотографії зроблені значно пізніше січня 2010 року, коли дитині було всього лише 2,5 роки (а.с.30, 34, 35).

Особливу увагу заслуговує спільна фотографія сторін, яка датована 01 вересня 2013 року та на якій зафіксований вступ їхньої доньки у школу, де зображена і донька у шкільній формі. Будь-яких пояснень, чому сторона відповідача вважає дату на цій фотографії «підробленою», або доказів про інший рік вступу доньки у школу, сторона відповідача суду не надала (а.с.35).

Посилання сторони відповідача на те, що на фотографіях не зафіксований спільний побут сторін, їх спільне проживання, спільні права та обов`язки, суд відхиляє, оскільки на наданих фотографіях чітко зафіксовано, що обидві сторони сприймають одне одного як одну сім`ю, ведуть спільний відпочинок, святкують разом свята, спільно проводжають дитину у школу.

Допитана у судовому засіданні свідок сторони позивача ОСОБА_7 показала суду, що знає сторін з 2000-х років, була запрошена на їх весілля, але не змогла прибути, оскільки навчалася в той час в м. Чернігів. Свідок неодноразово на запрошення перебувала вдома у сторін у м. Луцьку. У 2012 році сторони приходили до неї разом у пологовий будинок. Вона завжди їх сприймала як подружжя, не знала про рішення про розірвання шлюбу. Свідок вказує, що позивач часто їздила з чоловіком, оскільки він працював на різних будівельних об`єктах. Свідок знала про купівлю сторонами квартири, оскільки ті планували переїжджати з м. Ковеля у м. Луцьк. У період з 2010 по 2015 роки свідок деколи приїжджала до сторін у гості, відповідач вів себе як господар у хаті та чоловік.

Допитана у судовому засіданні свідок сторони позивача ОСОБА_8 показала суду, що знає позивача довгий час, є її подругою юності, росли разом, оскільки жили по сусідству. Вказала, що відповідач часто їздив на заробітки в інші населені пункти, заробляв гроші. Постійно приїжджав на вихідні, а в будні від`їжджав на роботу. Позивач постійно готовила його до від`їзду, готувала йому одяг та їжу на певний час із собою, пакувала сумки. Про факт розірвання шлюбу між сторонами свідок не знала, оскільки завжди сприймала їх однією сім`єю. Про розірвання між ними шлюбу взнала тільки після виклику до суду. Свідок стверджує, що до 2013 року сторони жили разом у м. Ковелі, позивач часто їздила за чоловіком в інші міста, де він працював. Свідок вказує, що сторони разом обирали декорування придбаної квартири. Також сторони разом їздили до батьків, пізніше організовували їх поховання.

Підстав сумніватися у показах цих свідків у суду немає, не навела таких підстав і сторона відповідача у судовому засіданні.

Допитаний у судовому засіданні свідок сторони відповідача ОСОБА_9 у судовому засіданні показав, що знає відповідача давно, приблизно з 2004 року та товаришують донині. З 2009 року вони обоє виїхали на роботу в м. Київ. Був період часу коли вони знімали одну квартиру. Потім відповідач переїхав у м. Бровари Київської області, а свідок лишився в м. Києві. Свідок вказав, що відповідач в той час працював за звичайним графіком 5 робочих днів, 2 вихідних. Зі слів відповідача знає, що з жінкою розійшлися після 2010 року. Разом сторони не жили, а відповідач лише періодично навідував дочку. Пояснив, що у відповідача є інша жінка на ім`я ОСОБА_10 , яку він бачив нечасто, 3-4 рази всього за весь час, в помешканні відповідача її не бачив. З цієї жінкою відповідач познайомився після 3-4 років з його переїзду у м. Київ та Київську область. Відповідач представляв свідку ОСОБА_11 як свою жінку.

Допитаний у судовому засіданні свідок сторони відповідача ОСОБА_12 у судовому засіданні показав, що знає відповідача з 2011 року у зв`язку з спільною роботою та спільними справами. Часто пересікалися, а тому почали товаришувати. Позивачку ніколи не бачив, але свідок знав, що у відповідача є колишня дружина та донька, які проживають у м. Луцьк. Відповідач проживав у м. Бровари Київської області, приблизно 10 років знімає квартиру там. У 2014-2015 роках, коли почали спілкуватися більше, свідок взнав, що відповідач зустрічається із жінкою на ім`я ОСОБА_10 . Відповідач проживає у м. Бровари сам, в його квартирі свідок був часто, дитячих або жіночих речей там не бачив. Свідок вказує, що відповідач часто їздив до доньки у м. Луцьк та постійно спілкувався по телефону з нею.

На думку суду покази свідків сторони відповідача ніяким чином не спростовують факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах у період з січня 2010 року по жовтень 2015 року. Зокрема, обоє свідків стверджують про знайомство позивача з іншою жінкою на ім`я ОСОБА_10 відбулося у 2014-2015 роках, тобто, приблизно у період закінчення фактичних відносин між сторонами (2015 рік). При цьому відповідач із вказаною жінкою разом не проживає, адже у помешканні відповідача відсутні жіночі речі, на що вказав свідок ОСОБА_12 . Одночасно свідки вказали, що відповідач часто їздив у м. Луцьк до доньки, а не навпаки, забирав доньку до себе у м. Бровари, що свідчить про бажання відповідача проводити свій особистий час саме за місцем проживання позивача у м. Луцьку.

Сумнівними з точки зору правдивості та контраверсійними виглядають покази свідків відповідача в частині питання відпочинку останнього у відпустці, оскільки обоє вони стверджують, що є близькими товаришами відповідача, часто спілкуються, обізнані з його сімейним та майновим станом, зокрема знають про доньку, «колишню жінку», «нову жінку» на ім`я ОСОБА_10 , а також про квартиру у м. Луцьку, але вказали, що про його спільний відпочинок, як з позивачем, так із іншою жінкою, їм нічого не відомо.

Також стверджуючи про періодичні зустрічі відповідача із іншою жінкою, а також спираючись на покази обох свідків відповідача про те, що вони зустрічаються і на цей час, сторона відповідача не просила допитати цю особу у судовому засіданні як свідка, хоча, очевидно, її покази могли б підтвердити, або спростувати позицію відповідача.

Враховуючи вищевикладене, а саме факт проживання та реєстрацію позивача та відповідача у одній квартирі, покази свідків, які вказали, що сторони фактично проживали однією сім`єю, не перебування сторін у будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі, спільні фотографії сторін, зроблені у період з 2011 по 2013 року, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині встановлення факту проживання сторін у період із з січня 2010 року по жовтень 2015 року є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

При цьому суд відхиляє доводи сторони відповідача, що він постійно проживав та працював в різних містах, оскільки згідно ч.2 ст.3 СК України, подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Тому робота відповідача в інших населених пунктах та не проживання постійно в цей період з позивачем саме по собі не може свідчити про відсутність між сторонами сімейних відносин, за умови наявності наведених та оцінених судом доказів про наявність таких відносин.

Визначаючи перелік майна, яке входить до складу спільної сумісної власності подружжя, суд зазначає наступне.

Як вже зазначав суд, статтею 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, вирішуючи питання про включення чи не включення того чи іншого майна до складу спільної сумісної власності подружжя, суд керується загальними приписами глави 8 СК України, щодо майна яке набуте сторонами у період з січня 2010 року по жовтень 2015 року, тобто коли сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах.

Як встановлено судом, 06 жовтня 2011 року відповідач отримав свідоцтво про право власності на 1/2 квартири за адресою АДРЕСА_1 . Вказана квартира була придбана внаслідок інвестування в об`єкт будівництва, що слідує з пояснень сторін (а.с.13).

Доказів того, що частка квартири придбана за особисті кошти відповідача, він суду не надав, а тому, враховуючи презумпцію спільності майна подружжя, яка встановлена ст.60 СК України, суд вважає таку частку спільною сумісною власністю подружжя.

Отже, встановивши обсяг спільної сумісної власності подружжя та вирішуючи питання про порядок його поділу, суд зазначає наступне.

Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Під час судового розгляду сторони не посилилася на наявність підстав для відступу від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, а отже суд в подальшому проводить поділ спільного майна виходячи з рівності часток позивача та відповідача.

Частиною першою та другою статті 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Беручи до уваги рівність часток сторін у праві спільної сумісної власності, а також керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, які закріплені у ч.9 ст.7 СК України, зважаючи на відсутність умов для відступу від засад рівності таких часток, суд дійшов висновку, що в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя слід визнати за обома сторона право власності на 1/4 часток вищенаведеної квартири, тобто, задовольнити позов повністю.

Оскільки суд задовольняє позовні вимоги повністю, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 5 908,00 грн., який був сплачений при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст.141, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ - задовольнити.

Встановити факт проживання у період з січня 2010 року по жовтень 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 1/2 (одну другу) частки квартири за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 35954597.

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/4 (одній четвертій) частки квартири за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 35954597, за кожним з них.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 908,00 грн. (п`ять тисяч дев`ятсот вісім гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачем у справі є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачем у справі є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складений та підписаний 12 вересня 2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.Ф. Кирилюк