Справа № 351/1561/21
Номер провадження №2/351/102/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 вересня 2022 року м.Снятин
Снятинський районний суд Івано-Франківської області в складі:
головуючого-судді Собка В.М.
за участі секретаря - Яворницької А.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Снятині справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні приміщенням, -
Адвокат Сковронський В.І., який представляє інтереси ОСОБА_1 звернувя у суд із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування приміщенням, в обгрунтування якого зазанчив, що ОСОБА_1 є власником 50/100 частки нежитлового приміщення магазину, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з підвалу ІІІ загальною площею 70,5 м.кв., підвалу IV загальною площею 69,5 м.кв., приміщення другого поверху: ІІ, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17,18, 19 - загальною площею 282,9 м.кв., дане приміщення колись належало СГВК «Колос-А», яке в подальшому було реалізовано на прилюдних торгах.
ОСОБА_1 зазначає, що вона має намір здійснити ремонт зазначених приміщень, які належать їй на праві спільної часткової власності для здійснення господарської діяльності, однак, протягом тривалого часу ОСОБА_2 здійснює перешкоди в користуванні нежитловими привішеннями, які їй належать, а саме ОСОБА_2 встановив замки на вхідних дверях, які ведуть до другого поверху, а також самовільно встановив вхідні двері до підвального приміщення ІІІ (площею 70,5 м.кв.), яке належить Позивачу, без жодного погодження та дозволу Відповідач провів систему каналізації через дане підвальне приміщення та користується ним без жодної на те правової підстави. При цьому ОСОБА_2 добровільно відмовляється передати ключі від підвального приміщення та не чинити перешкод у доступі ОСОБА_1 до даних нежитлових приміщень, які знаходяться на другому поверсі.
На підставі викладеного позивачка просить суд зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй, ОСОБА_1 , перешкод у користуванні нежитловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 , які належать їй на праві спільної часткової власності, та покласти на відповідача судові витрати, які складаються із судового збору у сумі 908,00 грн. та витрат на послуги адвоката з надання правової допомоги у розмірі 9500,00 грн.
Представник позивачки, адвокат Сковронський В.І. надіслав до суду заяву, у якій зазначив, що вимоги своєї довірительки підтримує повністю, просив позов задоволити, справу просив розглядати без участі позивачки та її представника та зазначив, що сторона позивача згідна на заочний розгляд справи у відсутності відповідача.
Відповідач, який належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи судом, у судове засідання з`явився лише один раз, під час якого заявив клопотання про залучення адвоката, однак в подальшому жодного разу, хоча і належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, у судові засідання не з`являвся, жодних заяв чи клопотань по суті справи, чи відзиву на позовні вимоги не подавав, про причини неявки суд не повідомляв, про участь у справі адвоката не повідомляв.
Суд бере до уваги, що згідно вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень та вважає, що позивачкою та її представником було доведено права ОСОБА_1 володіти, користуватися та розпоряджатися 50/100 частки нежитлового приміщення магазину, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , так як було встановлено, що вона відповідно до Свідоцтва, виданого державним нотаріусом Першої Снятинської державної нотаріальної контори Білоконь К.С. від 18.04.2007 на підставі актів про проведення прилюдних торгів, ОСОБА_1 стала власником 50/100 (1/2) частини нежитлового приміщення магазину, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в той час як власником іншої 50/100 (1/2) частини спірного нежитлового приміщення є ОСОБА_3 (сестра відповідача), підстав на заперечення вказаного відповідачем доказів не представлено, і в судовому засіданні іншого не доведено.
Вказані обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, зокрема: Свідоцтво, видане державним нотаріусом Першої Снятинської державної нотаріальної контори Білоконь К.С. від 18.04.2007, згідно якого ОСОБА_1 , на підставі актів про проведення прилюдних торгів, стала власником 50/100 частини нежитлового приміщення магазину, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14592898 від 17.05.2007, згідно якого за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 ; Технічний паспорт на громадський будинок по АДРЕСА_1 ; Копію заяви ОСОБА_1 від 19.04.2021 до відділення поліції Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області та Копію письмових пояснень ОСОБА_1 від 19.04.2021, з приводу неправомірних дій ОСОБА_2 ; Копію Письмових пояснень ОСОБА_2 щодо його неправомірних дій відносно власності ОСОБА_1 , у яких зазначено, що від надання пояснень він відмовляється; Копію Рапорта поліцейського Ткачука І.В. від 19.04.2021 про отримання на спецлінію «102» повідомлення щодо неправомірних дій ОСОБА_2 ; Довідку від 10.05.2021 за результатами звернення ОСОБА_1 з приводу неправомірних дій ОСОБА_2 .
Згідно вимог ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності е непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
3гідно ст. 1З ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Стаття 15 ЦК України визначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Ч. 2 ст. 317 ЦКУ на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності е непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно ст. 355 ЦК України Майно, що е у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності е спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України).
Стаття 361 ЦК України визначає, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Стаття 386 ЦК України.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма ст.391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права е наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Відповідно до п. 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він е власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України, визначено, що Учасники справи мають право користуватись правничою допомогою. Представництво в суді здійснюється адвокатом (ч.2 ст. 15 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи все вищевикладене, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що слід зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні нежитловим приміщенням, які належать їй на праві спільної часткової власності, за адресою АДРЕСА_1 .
Щодо стягнення із відповідача у користь позивачки судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу.
При цьому статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.
Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат».
Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.
Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.
Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування представником позивача надано лише фіскальні чеки про отримання ФОП ОСОБА_4 від ОСОБА_1 оплати за послуги адвоката у сумі 9500,00 грн. Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента, зокрема: договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.) та інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
При цьому суд вважає, що заявником не доведено співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи.
За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення із відповідача у користь позивачки витрат на професійну (правничу) допомогу.
На підставі вище вказаного, керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 268, 280-289 ЦПК України, суд
Позов задоволити частково.
Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні нежитловим приміщенням, які належать їй на праві спільної часткової власності, за адресою АДРЕСА_1 .
Стягнути із ОСОБА_2 у користь ОСОБА_1 908,00 грн. судового збору.
У задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду з дня його проголошення. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Головуючий: Василь СОБКО