Головуючий у І інстанції Савлук Т.В.
Провадження №22-ц/824/1651/2022 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського обласного центру зайнятості, Державної служби зайнятості про встановлення фактів дискримінації у сфері праці за ознакою інвалідності та стягнення завданої матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Київського обласного центру зайнятості, Державної служби зайнятості про встановлення фактів дискримінації у сфері праці за ознакою інвалідності та стягнення завданої матеріальної та моральної шкоди, в якому просила визнати факт дискримінації у сфері праці за ознакою інвалідності ОСОБА_1 з боку Київського обласного центру зайнятості та Державної служби зайнятості; солідарно стягнути з Київського обласного центру зайнятості та Державної служби зайнятості (Центральний апарат) на її, ОСОБА_1 , користь завдану майнову шкоду у розмірі 75 711,04 грн., а також моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.

Обгрунтовуючи вимоги, посилалась на те, що внаслідок дій та бездіяльності Київського обласного центру зайнятості та Державної служби зайнятості, який є правонаступником Державної служби зайнятості (Центральний апарат) на робочому місці позивача відбулась дискримінація останньої, як інваліда, внаслідок чого було порушено положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Конвенції про права осіб з інвалідністю, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», внаслідок чого позивачу була завдана матеріальна та моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню.

Дискримінація з боку відповідачів полягає у тому, що вони не облаштували робоче місце позивачу, як особі з інвалідністю відповідно до її потреб, постійного цькування позивача з боку співробітників та керівництва Київського обласного центру зайнятості з підстав неприязні до особи з інвалідністю.

Позивач зазначила, що керівництву Київського обласного центру зайнятості було достеменно відомо, що в сім`ї позивача відсутні інші особи, які б мали самостійний заробіток. При цьому, позивач проходила спеціалізовану нейроофтальмологічну медико-соціальну експертну комісію, за результатами якої їй була призначена Індивідуальна програма реабілітації №944, для розуміння якої було надано роз`яснення МСЕК № 31/15 від 25.07.2017 року, які були надані керівництву відповідача. Таку ж комісію позивач проходила у 2018 році, за результатами якої була призначена Індивідуальна програма реабілітації №665 від 24.05.2018 року. Щодо вказаної Індивідуальної програми реабілітації на запит адвоката було отримано роз`яснення №47/15 від 18.07.2018 року. В даних роз`ясненнях зазначено, що позивач потребує трудової реабілітації у відповідно створених умовах.

Беручи до уваги те, що позивач, враховуючи її групу інвалідності та висновки МСЕК, є особою, яка була працевлаштована до відповідача, як особа з інвалідністю за квотою, позивач вважає, що дії та бездіяльність відповідачів напряму свідчать про дискримінацію її, як особи з інвалідністю.

Враховуючи викладене, позивач звернулася до суду з позовом з метою захисту своїх порушених прав.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та постановити по справі нове судове рішення про задоволення позову. Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилалась на те, що суд невірно трактував предмет спору, здебільшого акцентуючи увагу на тому, що позивачу не було облаштоване належним чином робоче місце. Разом з тим, окрім неналежного облаштування робочого місця, позивачем наведено також інші підстави дискримінації її у сфері праці: розповсюдження без її згоди інформації про стан її здоров`я, вади чи діагноз; побиття на роботі та постійні знущання; неузгодження графіку роботи з Індивідуальною програмою реабілітації; неоплата 56 діб лікарняного; відсутність техніки та комп`ютера.

Крім цього, у скарзі ОСОБА_1 зазначила, що суд допустив ухвалення часткового рішення. Так, позовна заява позивачки містить три вимоги, а саме: визнання факту дискримінації у сфері праці за ознаками інвалідності, солідарне стягнення майнової шкоди, солідарне стягнення моральної шкоди.

Разом з тим, рішення щодо вимоги ОСОБА_1 про визнання факту дискримінації у сфері праці за ознаками інвалідності судом не постановлено.

Крім цього, позивач у скарзі зазначила, що під час розгляду справи судом допущено ряд порушень норм процесуального права, а саме: справа була призначена до слухання в спрощеному провадженні спочатку без виклику сторін, а надалі з викликом, що позбавило можливості позивачку, яка є інвалідом 1 групи, повноцінно захистити свої права в суді; позивачці було відмовлено ухвалою суду від 22.10.2019 року у зміні підстав позову та збільшенні позовних вимог лише по тій причині, що до заяви не додано доказів направлення копії заяви сторонам по справі; порушуючи вимоги ст.11 ЦПК України, «Пропорційність у цивільному процесі», ст. 12 ЦПК України «Змагальність сторін», суд ухвалою від 16.03.2021 року відмовив позивачці у поновленні строку на подання клопотання про виклик свідків; відповідно до ст.6 ЦПК України справа призначалась з інтервалом через декілька днів та на час, який для інваліда 1 групи по зору незручний та інтенсивний. Це призводило до того, що позивачка неодноразово втрачала свідомість як в суді, так і по дорозі до суду, та їй надавалась медична допомога, оскільки перебувати в напрузі кожні чотири дні (а саме так перепризначалась справа) для позивачки було важко; відповідно до ухвали суду від 25.11.2019 року справа зупинялась за ініціативою суду до набрання чинності рішенням по справі № 715/14564/18 за позовом ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення; незрозуміло яким чином (без клопотань про подання доказів, поза судовим процесом, тощо, в справі № 755/7916/19 з`явились копії матеріалів справи №715/14564/18, зокрема, рішення судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в позові ОСОБА_1 ) та було поновлено слухання справи ухвалою від 13.10.2020 року.

При цьому, суд не дивлячись на те, що Верховний Суд скасував незаконні рішення про відмову у поновленні ОСОБА_1 на роботі та передав справу № 715/14564/18 на новий розгляд до суду першої інстанції, цього разу за клопотанням позивачки не зупинив провадження у справі (ухвала від 21.04.2021 року), а, навпаки, ініціював її швидкий розгляд. Така позиція суду незрозуміла, оскільки обставини події не змінились, і зупинення справи було обґрунтоване тими ж доводами, якими раніше керувався суд, зупиняючи провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника Державного центру зайнятості - Сіманчука М.В., останній проти задоволення скарги позивача ОСОБА_1 заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з додержанням вимог закону.

У відзиві на апеляційну скаргу, поданому Київським обласним центром зайнятості та підписаному директором Дармостук Д., відповідач просив суд скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідача Державного центру зайнятості - Мицюра В.М., та представник відповідача Київського обласного центру зайнятості - Щербина С.В., проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечили та просили рішення суду залишити без змін з підстав, викладених у відзивах на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, показання свідків, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом І групи, загальне захворювання по зору, відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , Серія НОМЕР_2 , виданого Пенсійним фондом України 21 вересня 2010 року.

Також встановлено, що ОСОБА_1 працювала у Київському обласному центрі зайнятості з 16.03.2015 року на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу Київського обласного центру зайнятості.

Згідно наказу №418-к від 27.08.2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади провідного юрисконсульта юридичного відділу Київського обласного центру зайнятості 27.08.2018 року у зв`язку із змінами в організації і праці, п.1 ст.40 КЗпП України, наказано виплатити ОСОБА_1 вихідну грошову допомогу відповідно до ст.44 КЗпП України; виплатити компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки, додаткової оплачуваної відпустки. Підставою даного наказу зазначено Наказ №186-к від 26.04.2018 року «Про зміни в організації виробництва і праці в Київському обласному центрі зайнятості», попередження про зміни в організації виробництва і праці.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії з зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Дискримінація за ознакою інвалідності забороняється.

Особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України та іншими законодавчими актами. Відповідно до Закону України «Про основи соціальної захищеності людей з інвалідністю в Україні», з метою реалізації творчих і виробничих здібностей людей з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону праці», підприємства, які використовують працю інвалідів, зобов`язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників.

У відповідності до положень ст.1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» робоче місце особи з інвалідністю - місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової дальності на підприємствах, в установах і організаціях.

Тобто це звичайне робоче місце, яке нічим не відрізняється від робочого місця працівника, який виконує роботи на аналогічній ділянці.

Спеціальне робоче місце особи з інвалідністю - це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі, яка потребує додаткових заходів з організації праці особи з урахуванням її індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання тощо. Тобто, це робоче місце, спеціально адаптоване під особу з інвалідністю за допомогою спеціального технічного обладнання, пристосувань і пристроїв.

Необхідність працевлаштування особи з інвалідністю на спеціалізоване робоче місце встановлюється висновками та індивідуальною програмою реабілітації особи з інвалідністю, що складаються МСЕК.

Якщо в документах МСЕК не зазначається необхідність створення спеціалізованого робочого місця для особи з інвалідністю, то вона може бути працевлаштована на звичайне робоче місце.

Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» визначено, що інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Порядок та умови визначення потреб у зв`язку з інвалідністю встановлюються на підставі висновку медико-соціальної експертизи та з врахуванням здібностей до професійної і побутової діяльності інваліда. Види і обсяги необхідного соціального захисту інваліда надаються у вигляді індивідуальної програми медичної, соціально-трудової реабілітації і адаптації. Індивідуальна програма реабілітації є обов`язковою для виконання державними органами, підприємствами, установами, організаціями.

Аналогічні приписи встановлені і в Законі України «Про охорону праці».

Робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам та атестоване спеціальною комісією за участю представників МСЕК, органу державного нагляду за охороною праці, громадських організацій інвалідів і введене в дію шляхом влаштування на нього інваліда. При цьому робочим місцем інваліда може бути: 1) звичайне робоче місце, якщо за умовами праці та з урахуванням фізичних можливостей інваліда воно може бути використано для його працевлаштування; 2) робоче місце інваліда - це місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової діяльності на підприємствах, в установах і організаціях (Закон України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» від 06.10.2005 року N 2961-IV).

Обов`язок власника встановити на прохання працівника-інваліда неповний робочий день або неповний робочий тиждень, створити пільгові умови праці передбачена в статті 172 КЗпП України, а також випливає з частини третьої ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», якщо індивідуальною програмою реабілітації інваліда передбачена необхідність надання йому відповідних пільгових умов.

З наявних у справі документів вбачається, що ОСОБА_1 при прийнятті на роботу надала Київському ОЦЗ Довідку до акту МСЕК (дата огляду 12.07.2013 року, огляд повторний), за висновком МСЕК про умови та характер праці: може бути пристосована до роботи у відповідно створених умовах, згідно набутої професії. Потребує сторонньої допомоги.

Індивідуальна програма реабілітації інваліда №944, дата заповнення 09.07.2013 року, складена для ОСОБА_1 спеціалізованою МСЕК, надана при прийнятті на роботу, враховує лише професійно-технічну освіту, професію - медсестра.

Оскільки ОСОБА_1 займала посаду провідного юрисконсульта у Київському ОЦЗ, та враховуючи надані вищезазначені медичні документи, Київський ОЦЗ направив ОСОБА_1 лист від 23.08.2017 року про необхідність звернутися до спеціалізованої МСЕК, та лист від 18.08.2017 року до Київського міського центру медико-соціальної експертизи з проханням повідомити, чи підлягає застосуванню висновок, що в довідці МСЕК.

Відповідно до листа від 02.10.2017 року Спеціалізованої нейроофтальмологічної МСЕК останні повідомили Київський обласний центр зайнятості з приводу трудових рекомендацій інваліда першої групи по зору ОСОБА_1 , те, що згідно чинного законодавства про МСЕК «робота у відповідно створених умовах» передбачає роботу за фахом або іншу роботу з ненормованим робочим днем, зі скороченим обсягом роботи, з індивідуальними нормами виробітку, в разі потреби, з додатковими перервами та виключенням протипоказаних за станом здоров`я чинників, зокрема, зорового навантаження, також можлива праця в домашніх умовах. Для внесення коригуючих змін у програму реабілітації інваліда чи видачі нової програми, хворій необхідно звернутися у лікувально-профілактичний заклад для оформлення необхідних документів.

Листом від 13.11.2017 року Київський ОЦЗ просив Київський міський центр медико- соціальної експертизи надати ґрунтовні роз`яснення щодо можливості подальшої роботи ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта, враховуючи обов`язки посади провідного юрисконсульта, складену в 2013 році індивідуальну програму реабілітації для ОСОБА_1 .

На вищевказаний лист 30.11.2017 року повідомлено Київський ОЦЗ про те, що ОСОБА_1 оглянута в 2013 році спеціалізованою нейроофтальмологічною МСЕК, яка визнала її інвалідом І групи від загального захворювання по зору довічно; враховуючи надану посадову інструкцію, вважають, що вона не може працювати на посаді провідного юрисконсульта, оскільки не може працювати з оргтехнікою та комп`ютером, представляти інтереси організації в суді і потребує сторонньої допомоги. Для визначення трудових рекомендацій на теперішній час, її потреби в реабілітації, технічних засобах та сторонній допомозі, хворій необхідно звернутись на лікарсько-консультативну комісію для оформлення пакету документів на МСЕК (з метою корегування ІПР інваліда). Після цих дій МСЕК розгляне порушене питання.

Київським ОЦЗ було повідомлено ОСОБА_1 листом від 27.12.2017 року про необхідність звернутися до лікарсько-консультативної комісії для оформлення пакету документів на МСЕК з метою корегування індивідуальної програми реабілітації інваліда.

15.06.2018 року ОСОБА_1 подала до Відділу по роботі з персоналом копію нової Індивідуальної програми реабілітації інваліда від 24.05.2018 №665, згідно якої в графі «Трудова реабілітація» ОСОБА_1 , як і в Індивідуальній програмі реабілітації інваліда № 944 від 09.07.2013 вказано: може бути пристосована до роботи у відповідно створених умовах згідно набутої професії.

Робоче місце ОСОБА_1 було визначено Київським ОЦЗ з урахуванням наданої індивідуальної програми реабілітації інваліда від 09.07.2013 року звичайне, оскільки в документах МСЕК не було вимоги створення спеціального робочого місця. ОСОБА_1 виділено окремий кабінет на першому поверсі, облаштований меблями, засобами зв`язку, комп`ютерною технікою, програмою для озвучування інформації.

Нова Індивідуальна програма реабілітації інваліда ОСОБА_1 №665 від 24.05.2018 року, складена вдруге, з зазначенням посади - юрист, в графі «трудова реабілітація» вказано - може бути пристосована до роботи у відповідно створених умовах згідно набутої професії. Аналогічне зазначено і в ІПР інваліда ОСОБА_1 №944 від 09.07.2013 року, яка надавалася позивачем при її працевлаштуванні до відповідача Київського ОЦЗ.

З матеріалів справи вбачається, що за зверненням ОСОБА_1 . Головним управлінням Держпраці у Київській області проведено перевірку Київського ОЦЗ відносно обладнання робочого місця позивачки, за результатами якої складено Акт №10-225/1254, згідно якого порушень не виявлено, та встановлено, що Київським ОЦЗ було створено всі умови для комфортної та ефективної роботи ОСОБА_1 . На першому поверсі виділено окремий кабінет, робоче місце облаштоване сучасною оргтехнікою, меблями та засобами зв`язку. Також в кабінеті є холодильник, чайник, обігрівач, телефон, кондиціонер. Кабінет облаштовано металопластиковим вікном, яке відчиняється на провітрювання, та жалюзями. Мережі централізованого опалення, постачання та каналізації адмінбудівлі знаходяться у робочому стані, робоче місце ОСОБА_1 організоване у відповідності до «Вимог щодо безпеки захисту здоров`я працівників під час роботи з екранними пристроями», затверджених наказом Міністерства соціальної політики від 14.02.2018 №207, має площу 18,4 кв.м, висоту 2,5 м. Освітлення природне і штучне (люмінесцентні лампи).

Вентиляція: природня (режим «провітрювання» - через вікно), штучна в кабінеті встановлено кондиціонер, який у своєму режимі має вентиляцію повітря. Підлога рівна, не слизька. Робоче місце розташоване відносно вікна так, що природне освітлення падає збоку зліва. Приміщення оснащене комп`ютерною технікою, а саме монітором «Samsung F1920 18.5», системним блоком, принтером лазерним з двостороннім друком, сканером HP, програмою озвучення інформації NVDA для осіб з інвалідністю порушення зору з переносними колонками для її прослуховування, додатково навушниками.

Актом Головного управління Держпраці в Київській області від 29.11.2017 року 10-225/1254 встановлено, що ОСОБА_1 призначено на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу Київського обласного центру зайнятості 16.03.2015 року згідно наказу №117-к від 12.03.2015 року. З посадовою Інструкцією провідного юрисконсульта юридичного відділу Київського обласного центру зайнятості гр. ОСОБА_1 ознайомлена 16.03.2015 року під підпис. В індивідуальній програмі реабілітації №944 та в довідці до акту огляду МСЕК №810650, які були представлені Київському обласному центру зайнятості, ОСОБА_1 у графі висновок про умови та характер праці зазначено: може бути пристосована до роботи у відповідно створених умовах згідно набутої професії, потребує сторонньої допомоги.

В Індивідуальній програмі реабілітації інваліда №944 та в довідці до акту огляду МСЕК №810650 не зазначено про необхідність створення роботодавцем для ОСОБА_1 спеціального робочого місця, тому порушення чинного законодавства Київським ОЦЗ при проведенні перевірки не виявлено.

Згідно зі ст. 172 Кодексу законів про працю України, особі з інвалідністю за бажанням або за вимогами індивідуальної програми реабілітації можуть встановлюватися режим роботи на умовах неповного робочого дня (неповного робочого тижня) та пільгові умови праці. У разі, якщо у рекомендаціях МСЕК зазначено, що особа з інвалідністю може працювати за своєю посадою на умовах скороченого робочого дня, роботодавець на прохання працівника зобов`язаний встановити йому неповний робочий час на основі ст. 172 КЗпП. Для цього працівник подає заяву про встановлення неповного робочого часу, а роботодавець видає відповідний наказ.

Листом Київського обласного центру зайнятості від 23.08.2017 року №2367/09/9-17 Київський ОЦЗ не заперечує щодо розгляду можливості переведення ОСОБА_1 на умови гнучкого графіку роботи з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу згідно ст.56 КЗпП України, разом з тим заява про переведення на робочий графік з відповідною оплатою згідно ст.56 КЗпП України позивачем не подавалась.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Заборона дискримінації гарантується Європейською конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), ратифікованою Україною 17 липня 1997 року, відповідно до ст. 14 якої «користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою».

При цьому Протокол №12 до Конвенції, ратифікований Україною 09.02.2006, розширює сферу дії заборони дискримінації на будь-яке право, що гарантується національним законодавством, навіть якщо таке право не передбачене Конвенцією. Статтею 1 цього Протоколу передбачено, що «здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження, або за іншою ознакою».

Частиною 1 ст. 21 Хартії основних прав Європейського Союзу від 07.12.2000 встановлено заборону дискримінації будь-якого виду, зокрема, за ознаками статі, раси, кольору шкіри, етнічного чи соціального походження, генетичних характеристик, мови, релігії, політичних або інших поглядів, приналежності до національної меншини, майнового стану, походження, обмеженої працездатності, віку або сексуальної орієнтації.

Пунктом 12 Директиви Європейського Союзу від 27.11.2000 № 2000/78/ЄС щодо встановлення загальних рамок для рівного поводження у сфері трудових відносин та зайнятості передбачено заборону прямої або непрямої дискримінації на основі релігії або віросповідання, інвалідності, віку або сексуальної орієнтації в сферах, охоплених цією Директивою.

Відповідно до ст. 2 Конвенції про права осіб з інвалідністю, дискримінація за ознакою «інвалідності» означає будь-яке розрізнення, виключення чи обмеження з причини інвалідності, метою або результатом якого є применшення або заперечення визнання, реалізації або здійснення нарівні з іншими всіх прав людини й основоположних свобод у політичній, економічній, соціальній, культурній, цивільній чи будь-якій іншій сфері. Вона включає всі форми дискримінації, у тому числі відмову в розумному пристосуванні.

Відповідні гарантії рівності закріплено також в ст. 2-1 КЗпП України, якою встановлено, що Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Поняття дискримінації міститься у пункті другому статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні». Так, під дискримінацією слід розуміти ситуацію, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

При цьому, у ч. 1 ст. 5 вказаного Закону визначено такі форми дискримінації: пряма дискримінація; непряма дискримінація; підбурювання до дискримінації; пособництво у дискримінації; утиск.

За змістом зазначене поняття майже тотожне поняттю «утиску» вже визначеному статтею 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дія якого поширюється на трудові відносини (стаття 5 цього Закону).

Згідно чинного законодавства основним інструментом захисту і доведення факту дискримінації, зокрема у сфері трудових правовідносин, залишається суд, а обов`язок доказування залишається за постраждалим.

Згідно частини 2 статті 81 ЦПК України у справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.

Серед фактів дискримінації позивачем у позові було зазначене наступне: непристосоване робоче місце відповідно до її потреб, цькування з боку керівництва та працівників Київського ОЦЗ на ґрунті того, що позивач є особою з інвалідністю, побиття її працівниками Центру.

Разом з тим, вищенаведені обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, хоча в даному випадку саме на позивача покладено процесуальний обов`язок наведення фактичних даних, які підтверджують, що дискримінація мала місце.

Наведені позивачем дії та рішення відповідачів за відсутності фактичних даних про невідповідність переконань позивача таким з боку Київського ОЦЗ, Державної служби зайнятості, самі по собі (тобто, їх існування) не можуть вважатися дискримінаційними, оскільки виходячи із наведеного визначення для віднесення тих чи інших дій до дискримінаційних, необхідна наявність певної ознаки (тобто, конкретного переконання), внаслідок якої позивач зазнає обмеження у своїх правах, зокрема в сфері праці, у порівнянні із іншими співробітниками.

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем не було наведено фактичних даних, які підтверджують, що дискримінація мала місце, а відповідачем суду надано належні та допустимі докази, які свідчать про те, що ними трудові права позивача, як особи з інвалідністю, що працює у них, порушені не були, обґрунтованим є висновок суду про відсутність підстав до задоволення вимоги позивача про встановлення фактів дискримінації у сфері праці за ознакою інвалідності.

Погоджується колегія суддів і з рішенням суду в частині відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення на її користь з відповідачів у солідарному порядку матеріальної та моральної шкоди, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їхніх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Не вважаються дискримінацією у сфері праці передбачені цим Кодексом та законами обмеження прав і можливостей або надання переваг працівникам залежно від певних видів робіт, які стосуються віку, рівня освіти, стану здоров`я, статі, інших відповідних обставин, а також необхідності посиленого соціального та правового захисту деяких категорій осіб. Законами і статутами господарських товариств (крім акціонерних), виробничих кооперативів, фермерських господарств, громадських організацій можуть встановлюватися переваги для їх засновників (учасників) і членів при наданні роботи, переведенні на іншу роботу та залишенні на роботі у разі вивільнення.

Особи, які вважають, що вони зазнали дискримінації у сфері праці, мають право звернутися із скаргою до органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» особа має право на відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди, завданих їй унаслідок дискримінації. Порядок відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди визначається Цивільним кодексом України та іншими законами.

За вимогами Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків.

Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до аналізу загальних підстав відповідальності за завдану майнову шкоду в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань, закріплених в частині 1 ст.1166 ЦК України, можливо зробити висновок про те, що вказана правова норма містить правило про загальний (генеральний) делікт, відповідно до якого будь-яка шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, повинна бути відшкодована особою, яка її завдала, в повному обсязі.

Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення), яке поділяється на такі складові: 1) протиправна поведінка особи, б) настання шкоди, в) причинний зв`язок між двома першими елементами, г) вина завдавача шкоди. І лише доведеність сукупності вказаних вище елементів настання деліктної відповідальності може бути правовою підставою для відшкодування шкоди.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Порушення майнових та особистих немайнових прав може спричинити виникнення у потерпілої особи моральної (немайнової шкоди). Право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає лише у випадках, передбачених законом або договором.

Відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені в ст.1167 Цивільного кодексу України.

Зазначена правова норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної (немайнової) шкоди, причинного зв`язку та вини завдавача.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Як роз`яснено у п.5 та п.17-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що шкода без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Таким чином, однією з необхідних умов цивільно-правової відповідальності є наявність безпосереднього причинного зв`язку між протиправною поведінкою правопорушника і збитками потерпілої сторони. Тобто, протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, що виникли у потерпілої особи, - наслідком протиправної поведінки заподіювача.

Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Системний аналіз статей 540 та 541 ЦК дозволяє зробити висновок, що при існуванні множинності осіб у зобов`язанні виникають часткові зобов`язання. Тому кредитор у частковому зобов`язанні має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати свій обов`язок у рівній частці. Натомість солідарне зобов`язання виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

У постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року у справі № 6-168цс13 та у постанові Верховного Суду України від 06 березня 2019 року у справі № 61-19780св18, зроблено висновок по застосуванню статті 1190 ЦК України та вказано, що зі змісту зазначеної норми матеріального права вбачається, що особи, які спільно заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем суду не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, які саме дії або бездіяльність з боку Київського обласного центру зайнятості та Державної служби зайнятості по відношенню до неї призвели до спричинення останній матеріальної та моральної шкоди, не доведено протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) відповідачів, як суб`єктів публічно-правових відносин, та факту настання шкоди, у зв`язку із чим законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність у справі підстав для стягнення з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача майнової шкоди у розмірі 75 711,04 грн. та моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України)

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України).

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Київського обласного центру зайнятості, Державної служби зайнятості про встановлення фактів дискримінації у сфері праці за ознакою інвалідності та відшкодування матеріальної і моральної шкоди у зв`язку із недоведеністю позивачем обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом не вирішено її позовну вимогу про встановлення фактів дискримінації у сфері праці за ознакою інвалідності, колегією суддів відхиляються, оскільки зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що судом дану вимогу розглянуто повно, всебічно та об`єктивно із правовим аналізом положень нормативних актів, які врегульовують спірні правовідносини у цій частині, та у зв`язку із її недоведеністю позивачем обґрунтовано відмовлено у її задоволенні.

Необгрунтованими є і доводи скарги ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки згідно абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Натомість справа судом першої інстанції вирішена правильно, а посилання позивача у скарзі на порушення вимог процесуального закону у вигляді незадоволення її клопотання про допит свідків були усунуті судом апеляційної інстанції, який задовольнив клопотання позивача про допит свідків, допитавши у якості свідків усіх вказаних позивачем осіб, які прибули у судове засідання. При цьому показання свідків обгрунтованості висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову не спростували, оскільки жодним чином не підтвердили обставини, на які ОСОБА_1 посилалась, як на підставу своїх вимог. Безпідставними є і посилання позивача на незаконність зупинення судом провадження у справі, оскільки ухвала про зупинення провадження у справі позивачем оскаржена не була, що свідчить про її згоду з даним процесуальним рішенням суду.

Інші доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням недоведеності позовних вимог обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: