Справа № 214/9127/21
У Х В А Л А

Іменем України

про відмову у відкритті провадження по цивільній справі

22 серпня 2022 року м. Кривий Ріг

Суддя Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Ткаченко А.В., дослідивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про зняття арешту з нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою 01 листопада 2021 року, в якій просив суд: зняти арешт з усього нерухомого майна, у тому числі розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови про арешт нерухомого майна боржника та оголошення заборони на його відчуження за виконавчим провадженням №19682196 (серія та номер 19682196, виданий 04 червня 2010 року) в рамках виконавчого провадження №19682196 за виконавчим листом №2-1335 від 15 квітня 2010 року, реєстраційний номер обтяження №12513742.

За результатами автоматизованого розподілу на підставі протоколу матеріали позову передано в провадження судді Ткаченку А.В. 01 листопада 2021 року.

Відповідно до ч.1 ст.187 ЦПК України, суд відкриває провадження у справі за позовною заявою за відсутності підстав для залишення її без руху, повернення чи відмови у відкритті провадження.

Ухвалою суду від 05 листопада 2021 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК України. 30 березня 2022 року копію ухвали суду отримав представник позивача адвокат Ніколенко М.Є. Однак, станом на 22 серпня 2022 року жодних заяв, клопотань, уточнених позовних заяв на виконання ухвали суду від 05 листопада 2021 року від позивача та його представника до суду не надходило. Відомості про вручення позивачеві копії ухвали суду, яка неодноразово направлялась на його адресу, в матеріалах справи відсутні. Інтересу до пред`явленої позовної заяви з 01 листопада 2021 року позивач не проявляв.

Разом з тим, ознайомившись з позовною заявою, наявними доказами, суд приходить до висновку про необхідність відмови у відкритті провадження з наступних підстав.

Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст.5 ЦПК України). Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

За ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст.ст.19, 20 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Зі змісту пред`явленого ОСОБА_1 позову слідує, що на належне йому усе нерухоме майно постановою Саксаганського відділу ДВС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області від 07 вересня 2011 року було накладено арешт в рамках виконавчого провадження №19682196, відкритого з примусового виконання виконавчого листа №2-1335, виданого Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 15 квітня 2010 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів. Виконавче провадження перебувало на примусовому виконанні у відділі ДВС з 04 червня 2010 року по 07 вересня 2011 року та закінчене на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження»; повторно виконавчий документ до примусового виконання не пред`являвся, однак арешт з його майна до теперішнього часу не знято. У зв`язку з цим він не має можливості вільно реалізовувати своє право власності на належне йому майно. Посилаючись на ст.316, 319, 321 ЦК України, позивач вважає, що має право на зняття арешту з належного йому нерухомого майна відповідно до ст.59 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню. Водночас, у випадку повного виконання виконавчого документа чи у разі, якщо судове рішення, яке було підставою для видачі виконавчого листа скасовано, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні. Наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №2-356/12 (провадження №61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі №161/14034/20 (провадження №61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі №645/6694/15 (провадження №61-18160св19).

Однак, ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» наділяє виключним правом на звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна особу, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Водночас, відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їхні права чи свободи. Порядок подання такої скарги регламентовано розділом 7 ЦПК України, адже вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця, оскільки є процесуальною дією державного виконавця, вчиненою в рамках виконавчо-процесуальних відносин, що виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічні правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19 та Постановах Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 161/3171/19 та від 24 травня 2021 року у справі №712/12136/18.

Отже, враховуючи, що позивач є боржником в рамках виконавчого провадження №19682196 з примусового виконання виконавчого листа №2-1335, виданого 15 квітня 2010 року Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів, й арешт накладено державним виконавцем на його майно в порядку виконання рішення суду, ухваленого за правилами цивільного судочинства, тому законом для боржника як сторони виконавчого провадження встановлений інший порядок захисту його майнових прав шляхом оскарження дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 161/3171/19, від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, від 20 січня 2021 року у справі №157/298/19, від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20, від 08 вересня 2021 року у справі №369/3757/20 та аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суддя при вирішенні питання про відкриття провадження по справі відмовляє у такому відкритті.

Зважаючи на наведені положення, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження по справі, оскільки пред`явлений ОСОБА_1 позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст.186 ч.1 п.1, 260, 261, 353-355 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У відкритті провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про зняття арешту з нерухомого майна відмовити.

Роз`яснити ОСОБА_1 його право звернення до суду у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби в порядку, визначеному розділом VІІ Цивільного процесуального кодексу України.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга протягом 15 днів з дня її підписання безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Ухвалу складено та підписано 22 серпня 2022 року.

Суддя А.В. Ткаченко