Справа № 509/1338/18
02 серпня 2022 року смт Овідіополь
Овідіопольського районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Бочарова А.І.,
при секретарі Сірман Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Овідіополь цивільну справу за позовом
Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області,
Комунального підприємства Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації,
треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_2 ,
про визнання членом колгоспного двору, про визнання рішення частково незаконним та скасування його частковим, про визнання дій посадових осіб незаконними та визнання частково недійсним свідоцтв про право власності на нерухоме майно, про визнання бездіяльність і дії посадових осіб БТІ незаконними, про визнання державну реєстрацію нерухомого майна частково недійсною та скасування її,-
Відповідачі КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації та Овідіопольська селищна Рада Одеського району Одеської області своїм процесуальним правом на заперечення не скористувалися і відзиву на позов не надали.
Треті особи, що не заявляють самостійнихвимог з боку ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відзиву на позов не надали але представник ОСОБА_2 та ОСОБА_4 подав заяву про застосування до позовних вимог ОСОБА_1 строку позовної давності (а.с.187 -188).
Позивач в судове засідання не з`явилася, але від її представника поступило клопотання про розгляд справи за відсутністю позивача та її представника на підставі наданих сторонами та учасниками справи доказів без фіксування судового процесу. Одночасно представник позивача просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача Овідіопольської селищної Ради Одеського району Одеської області у судове засідання не з`явився однак із сільради до суду поступила заява про розгляд справи за відсутності її представника (а.с.132; 209).
Представник Комунального підприємства «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» у судове засідання не з`явився, однак з підприємства до суду поступила заява про розгляд справи без участі їх представника за наявними у справі у матеріалами (а.с. 148; 175; 192).
Від третьої особи що не заявляє самостійних вимог з боку відповідача ОСОБА_3 поступило клопотання про розгляд справи без його участі (а.с.189).
Треті особи, що не заявляють самостійних вимог з боку відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, однак до суду не з`явилися і про причини неявки суд не повідомили.
Центр надання адміністративних послуг Овідіопольської районної державної адміністрації припинив свою діяльність в наслідок адміністративної реформи під час якої Овідіопольська районна державна адміністрація Одеської області була ліквідована без визначення правонаступників РДА.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у своєї Постанові від 29.04.2020р. по справі №348/1116/16-ц вказав, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
За приписами ст.ст. 211 та 247 ЦПК України сторона у справі має право подати до суду клопотання про розгляд справи за її відсутністю і,у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється судом за їх відсутності без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Виходячи з вищевказаного та враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, обізнаність учасників справи про її розгляд, створення судом під час розгляду даної справи умов для реалізації всіма учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, думку учасників справи, про можливість розгляду справи за їх відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі доказів, що є у матеріалах справи без фіксування судового процесу.
Вивчивши документи та дослідивши надані сторонами та учасниками справи докази суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню в зв`язку з наступним:
За діючим законодавством станом на дату прийняття Закону України «Про власність», тобто на 15.04.1991 року колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, які брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Він міг складатися і з однієї особи.
Головою колгоспного двору був його засновник, як правило глава сім`ї, а членами - всі особи, котрі спільно проживали, вели господарство і перебували у сімейно-родинному зв`язку (подружжя, їхні батьки, діти, дід, баба, онуки та інші); особи які тимчасово були відсутніми, перебували на дійсній військовій службі, виїхали на навчання чи займали виборчу посаду. При цьому члени родини колгоспника, які не були членами колгоспу, вчителі та інші, а також громадяни, які хоча і не перебували в родинних зв`язках, але спільно вели підсобне господарство колгоспного двору, також користувалися правами колгоспного двору.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);а розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.
Аналогічні роз`яснення надав Верховний суд України у своєї Постанові від 18.11.2015 р. по справі №6-350цс15 де також нагадав, що при вирішенні спорів, пов`язаних з майном колгоспних дворів слід враховувати, що згідно діючого на той час законодавства, а саме: ч. 1 ст. 120 та ч.2 ст. 123 ЦК УРСР (в редакції 1963р.)майно колгоспного двору належало всім його членам на праві сумісної власності, а розмір частки члена двору встановлювався виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних осіб. При цьому згідно ч. 1 ст. 563 ЦК УРСР (в редакції 1963р.) у разі смерті члена колгоспного двору спадкування майна двору не відкривалося.
Фіксування віднесення домогосподарств до соціальної групи колгоспних дворів або робочих та службовців відбувалося у погосподарських книгах відповідної сільської Ради, апорядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом - аналогічними Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69.
За змістом цих Вказівок №112/5 та № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї) при врахуванні, що він був членом колгоспу.
Особи, які хоча і працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади і доцієї соціальної групи відносилися їх домогосподарства.
Відповідно до ст.ст. 12, 13, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень шляхом надання належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів.
Таким чином, позивачка повинна була надати суду переконливі докази того, що її батьки були членами колгоспу і працювали у ньому в зв`язку з чим їх домогосподарство відносилось до суспільної групи колгоспний двір, що вона була членом цього двору, а тому мала право власності на частину майна колгоспного двору.
Так як право власності було оформлено тільки на її матір ОСОБА_2 , то суд погоджується з думкою позивачки про те, що встановлення фактів відношення їх домогосподарствадо суспільної групи колгоспний двір та її членства у колгоспному дворі буде сприяти захисту її невизнаних майнових прав, а тому вона, відповідно до ст. 4 ЦПК та ст. 15 ЦК України, потребує судового захисту.
Позивачкою ОСОБА_1 суду в якості доказів були надані копії: трудової книжки колгоспника № НОМЕР_1 заповнену 03.12.1966р. на ім`я члена колгоспу «Слава» ОСОБА_7 ; архівної довідки Трудового архіву Овідіопольської районної Ради №Т-51 від 26.06.2017р.; історичної довідки про діяльність сільгосппідприємства «Україна» з якого вбачається що колгосп «І-а П`ятирічка» послідовно реорганізовувався у колгосп «Політвідділ», колгосп ім. Хрущова, колгосп «Слава», ім.Дзержинського, КСП «Україна» та ЗАТ «Україна»;книги обліку виконання норм трудового участі колгоспниками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,«Протокола-представления» №207 від 27.07.1993 року про призначення матері позивачки пенсії як члену колгоспу;копію «Представления» №43 від 23.07.1993р. на отримання матір`ю позивачки пенсії як колгоспниці;довідку Державного Архіву Одеської області №628/05-03 від 29.08.2017р. де мати позивачки ОСОБА_10 (після одруження ОСОБА_5 )та її батько ОСОБА_11 вказані як колгоспники; свідоцтва про право власності на жилий будинок від 01.12.1988р. видане батькові позивачки ОСОБА_11 , як голові колгоспного двору; копію рішення №118 від 23.03.1989р. Виконкому Овідіопольської селищної Ради народних депутатів про видачу свідоцтва про право власності на жилий будинок новому голові колгоспного двору - ОСОБА_7 в зв`язку зі смертю попереднього голови колгоспного двору; копію свідоцтва про право власності на жилий будинок право власності голови колгоспного двору на будинок від 11.08.1989р. згідно якого матері позивачки - ОСОБА_7 було видане свідоцтво як голові колгоспного двору, яке було зареєстроване за №1480 у книзі №11 Білгород-Дністровського МБТІ як колгоспний двір; копію архівної довідки Трудового архіву Овідіопольської районної Ради №Т-51 від 26. 06.2017р. з якої вбачається, що матері позивачки - ОСОБА_7 здійснювалася оплата як члену колгоспу за «вихододні»; записи у погоспдарськх книгах де будинок за АДРЕСА_1 віднесено до суспільної групи колгоспний двір.
Проаналізувавши всі вказані документи у сукупності суд приходить до однозначного висновку, що батьки позивачки буличленами колгоспу та головами колгоспного двору, а тому їх домогосподарство відносилося до суспільної групи господарств- колгоспний двір. Отже селищна Рада правильно зареєструвала та вела у погосподарських книгахвідомості щодо спірного житлового будинку АДРЕСА_1 в якості колгоспного двору.
Оскільки позивачка з дня народження і до ІНФОРМАЦІЯ_2 постійно проживала у спірному будинку, щопереконливо підтверджено записами у погосподарських книгах, довідках Овідіопольської селищної Ради та Овідіопольської середньої школи, а також записами у домової книзі вказаного будинку, то, в силу діючої на той час ст. 120 ЦК України в редакції 1963 року, вона була членом колгоспного двору.
Таким чином позивачка мала права власності на частину майна колгоспного двору розмір якої залежав від кількості членів цього колгоспного двору.
Згідно ч.1 та 2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором . У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Судом встановлено, що станом на 02.08.1988р., тобто станом надату видачі Овідіопольською селищною Радою довідки про те, що у колгоспному дворі після смерті батька позивачки ОСОБА_11 єдиним членом колгоспного двору залишилась тільки дружина померлого- ОСОБА_7 не відповідає дійсності, оскільки у цьому господарстві проживали і інші члени колгоспного двору в тому числі і позивачка ОСОБА_1 , а батько позивачки помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджено копією свідоцтва про його смерть, а не ІНФОРМАЦІЯ_4 як то вказано у довідці.
Таким чином суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивачки про встановлення факту того, що відомості у довідки від 02.08.1988р не відповідають дійсності,а дії посадових осіб селищної ради, які видали цю довідку з недостовірною інформацією є незаконними оскільки ці відомості спростовані наданими суду доказами.
Згідно діючого на той час законодавства, а саме ст.121 ЦК України в редакції 1963р. право власності щодо майна колгоспного двору повинно було здійснюватися за згодою всіх членів колгоспного двору. У той же час всі поточні питання життєдіяльності колгоспного двору здійснював його голова, а тому свідоцтво про право власності видавалося саме голові колгоспного двору. Голова колгоспного двору визначався відповідним рішенням органу місцевого самоврядування, а свідоцтво про право власності на його ім`я видавалося конкретним Бюро технічноїінвентаризації, яке і реєструвало право власності у реєстраційних книгах.
Таким чином свідоцтво про право власності видане на ім`я голови колгоспного двору передбачало наявність прав власності на частину майнаколгоспного двору кожного його члена оскільки це право було законодавчо закріплене частиною 1 ст. 120 ЦК України в редакції 1963 р.
Так як свідоцтво про право власності на спірне домогосподарство було видано 11.08.1989р. ОСОБА_7 , як голові колгоспного двору, на підставі відповідного рішення селищної Ради, і право власності реєструвалось відповідним Бюро інвентаризації, що відповідало нормам діючого на той час законодавства, то суд не находить підстав для задоволення вимог в частині: визнання незаконним та скасування Рішення Виконавчого комітету Овідіопольського селищної Ради народних депутатів №118 від 23 березня 1989 року в частині зобов`язання Білгород - Дністровського бюро технічної інвентаризації, видати на ім`я ОСОБА_7 свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння яке було розташоване по АДРЕСА_1 ; визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, яке було видане на ім`я ОСОБА_7 , як голові колгоспного двору; визнання незаконною бездіяльність посадових осіб Білгород Дністровського МБТІ в частині не проведення перевірки обліку житлових будинків колгоспного двору, не витребування достовірної інформації щодо дійсної кількості членів колгоспного двору, а також визнання їх дії щодо здійснення реєстраційного надпису від 11.08.1989р. у в реєстраційній книзі №11 за реєстровим №1480 про реєстрацію особистого права власності ОСОБА_7 як голови колгоспного двору на домоволодіння АДРЕСА_1 .
Однак рішенням за№58022694 від 07.05.2021р.у реєстрації права власності на вказану частину земельної ділянки державним реєстратором було відмовлено. Відмова вмотивована тим, що Апеляційний суд Одеської області визнав лише право ОСОБА_12 на обов`язкову долю у спадщині, але не визнавав за нею право власності на 1/6 частину вказаної ділянки. Таким чином, суд вважає що заявлена вимога про визнання права власності на 1/6 частину спірної ділянки підлягає задоволенню так як згідно п. «г» ч.1 ст. 81 ЗК України підставою для набуття права власності на земельну ділянку є її прийняття в порядку спадкування і це право підтверджено Постановою Одеського апеляційного суду від 01.03.2018р. по справі №509/211/17.
18.12.2019 р. від представника третіх осіб ОСОБА_7 та ОСОБА_4 адвоката Вальчук І.О. до суду поступило клопотання про застосування до вимог позивачки щодо оскарження рішень виконкому Овідіопольської селищної Ради та КП «Білгород-Дністровського БТІ» строків позовної давності без конкретизації цих самих рішень. До інших позовних вимог клопотання про застосування позовної давності адвокатом не заявлялося.
Клопотання вмотивоване тим, що 08.10.1989 р. позивачка досягла повноліття, а позов щодо скасування рішень органів влади подала лише 17.04.2018 року, чим було порушено загальний трирічний строк позовної давності.
Позивачка проти застосування позовної давності заперечувала і наголосила, що про існування прийнятихрішень та документів про закріплення права власності одноособово за своєю матір`ю вона дізналася лише після її смерті від приватного нотаріуса, яка відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Суд вважає, що підстав для застосування позовної давності не існує так як питання видачі свідоцтва про право власності голові колгоспного двору ОСОБА_7 було вирішено до досягнення позивачкою повноліття, а про існування інших документів, якими вона була позбавлена права власності на частину майна колгоспного двору, ОСОБА_1 , яка є інвалідом ІІ-групи, дізналася після своєї матері так як остання ніяким чином не повідомляла про це позивачку.
Згідно ст. 256 та 257 ЦК України (в редакції 2003р.) та ст. 71 ЦК України (в редакції 1963р.) позовна давність - це трирічний строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно ст. 256 та 257 ЦК України (в редакції 2003р.) та ст. 76 ЦК України (в редакції 1963р) перебіг позовної давності починається з дня коли особа довідалась про своє порушене, оспорене або не визнане право.
Суд вважає доведеним, що про факт позбавлення позивачки права власності на своє майно вона дізналася тільки після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 своєї матері ОСОБА_7 .. Так як з моменту смерті матері і до дати подання позову не пройшло більше трьох років, то строки позовної давності ОСОБА_1 порушені не були, а тому у задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності повинно бути відмовлено.
Вимога щодо відшкодування відповідачами судових витрат позивачкою не була заявлена , а тому питання про розподіл судових витрат судом не розглядалося.
Керуючись ст.ст.12, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Встановити юридичний факт того, що домогосподарство, яке належало родині ОСОБА_5 та яке розташоване по АДРЕСА_1 у період з 01 січня 1967 року по 15 квітня 1991 року відносилося до суспільної групи - колгоспний двір.
Встановити юридичний факт того, що позивачка ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) була членом колишнього колгоспного двору, яке розташоване по АДРЕСА_1 з дня свого народження ІНФОРМАЦІЯ_5 і до 15 квітня 1991 року.
Встановити факт того, що довідка без номеру, яка 02.08.1988 р. була видана виконавчим комітетом Овідіопольської селищної ради містить недостовірну інформацією щодо дати смерті ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , а не 28.08.1988р. та того, що у колгоспному дворі у якому до своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 мешкав ОСОБА_11 єдиним і останнім членом колгоспного двору залишилася його дружина ОСОБА_7 , а дії посадових осіб виконавчого комітету Овідіопольської селищної Ради народних депутатів Одеської області, які видали цю довідку визнати незаконними.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі якщо повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, строк на подання заяви про його перегляд може бути поновлено, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом до Одеського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Овідіопольський районний суд Одеської області.
Суддя: А. І. Бочаров