Номер провадження: 22-ц/813/2825/22
Справа № 522/8412/19
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Споживчого товариства «Право на відпочинок», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Перша донецька нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Наталія Миколаївна, приватний нотаріус Білоцерківського нотаріального округу Федоряка Ольга Сергіївна про визнання договору недійсним, про визнання довіреності недійсною, про витребування майна з чужого незаконного володіння, про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Споживчого товариства «Право на відпочинок», третя особа: Державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Шевцова Ольга Володимирівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

7 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Споживчого товариства «Право на відпочинок», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Першої донецька нотаріальної контори, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявка Наталія Миколаївна, приватного нотаріуса Білоцерківського нотаріального округу Федоряка Ольга Сергіївна про визнання договору недійсним, про визнання довіреності недійсною, про витребування майна з чужого незаконного володіння, про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позивач просить визнати недійсним договір дарування дачного будинку АДРЕСА_1 , укладений між споживчим товариством «Право на відпочинок» та ОСОБА_3 16 жовтня 2009 року, посвідчений державним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 9-819; визнати недійсною довіреність від 16 жовтня 2009 року, що видана від імені Споживчого товариства «Право на відпочинок» на ім`я ОСОБА_4 , посвідчена державним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н.В.; витребувати нерухоме майно 1/2 частину дачного будинку АДРЕСА_2 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ; витребувати нерухоме майно 1/2 частину дачного будинку АДРЕСА_2 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявки Наталії Миколаївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28270950 від 16.02.2016 року та вчинений на його підставі запис про державну реєстрацію про право власності номер 13280342 від 16.02.2016 року щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно 1/2 частину дачного будинку АДРЕСА_1 ; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявки Наталії Миколаївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28291906 від 17.02.2016 року та вчинений на його підставі запис про державну реєстрацію про право власності номер 13298077 від 17.02.2016 року щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно - 1/2 частину дачного будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову заначив, що згідно договору купівлі-продажу від 08 листопада 2017 року Позивач придбав у Споживчого товариства «Право на відпочинок» дачу № 17 загальною площею 58,2 кв.м. по АДРЕСА_1 . На момент продажу право власності на дану дачу належало продавцю на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 30 червня 2000 року Приморською районною адміністрацією виконкому Одеської міської ради, зареєстрованого 07 липня 2000 року в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в реєстрову книгу № 1м/сДК на стор. 38 під реєстровим № 39. Продаж позивачу даної дачі було здійснено на підставі рішення загальних зборів членів Споживчого товариства «Право на відпочинок», оформлених протоколом № 4/17 від 05 листопада 2017 року.

У березні 2019 року позивачу випадково стало відомо, що ще нібито у 2009 році Споживче товариство «Право на відпочинок» згідно договору дарування дачного будинку від 16 жовтня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н.В., подарувало даний дачний будинок АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_3 . Від імені Споживчого товариства «Право на відпочинок» вказаний договір дарування дачного будинку було підписано представником за нотаріально посвідченою довіреністю від 16 жовтня 2009 року ОСОБА_4 . Право власності ОСОБА_3 на дачний будинок АДРЕСА_1 було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно лише 29.12.2015 року за рішенням приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Федоряки Ольги Сергіївни. Пізніше, 16 та 17 лютого 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були укладені договори купівлі-продажу 1/2 частини дачного будинку АДРЕСА_1 , які були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Наталією Миколаївною.

Позивач зазначає, що договір дарування дачного будинку від 16 жовтня 2009 року та довіреність від 16 жовтня 2009 року є недійсними, так як Споживче товариство «Право на відпочинок» не видавало жодних довіреностей на ім`я ОСОБА_4 , не уповноважувало інших громадян на відчуження від його імені дачного будинку АДРЕСА_1 та не приймало з цього приводу жодних рішень на загальних зборах.

Окрім того, за твердженням позивача договір дарування від 16 жовтня 2009 року укладено з порушенням вимог статуту Споживчого товариства «Право на відпочинок», Закону України «Про кооперацію», Закону України «Про споживчу кооперацію», Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5.

З огляду на недійсність договору дарування від 16 жовтня 2009 року ОСОБА_2 набула право власності на дачний будинок АДРЕСА_1 без достатніх правових підстав, а тому дане нерухоме майно має бути витребувано з її чужого незаконного володіння на користь позивача, а відповідні рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на дачний будинок мають бути скасовані.

Короткий зміст зустрічної позовної заяви.

15 липня 2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 за якою вона просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08.11.2017 року, укладений між Споживчим товариством «Право на відпочинок» та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Шевцовою О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 7-918; визнати протиправним та скасувати рішення державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори Шевцової О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 38015283 від 08.11.2017 року.

В обґрунтування зустрічного позову зазначає, що станом на 08.11.2017 року право власності ОСОБА_2 на дачний будинок АДРЕСА_1 не було оскаржено, скасовано чи припинено, а тому виключно вона мала право на розпорядження ним, зокрема на його відчуження будь-яким третім особам. В свою чергу, ОСОБА_2 ніколи не відчужувала належний їй дачний будинок (а в подальшому житловий будинок) ні ОСОБА_1 , ні будь-яким іншим третім особам, а також не уповноважувала жодних осіб, зокрема і Споживче товариство «Право на відпочинок», на продаж майна ОСОБА_1 чи будь-яким іншим третім особам.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2021 року в задоволені позову ОСОБА_1 до Споживчого товариства «Право на відпочинок», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Перша донецька нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М., приватний нотаріус Білоцерківського нотаріального округу Федоряка О.С. про визнання договору недійсним, визнання довіреності недійсною, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Споживчого товариства «Право на відпочинок», за участі третьої особи Державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Шевцової О.В. задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 08.11.2017 року, укладений між Споживчим товариством «Право на відпочинок» та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Шевцовою О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 7-918. Визнано протиправним та скасувати рішення державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори Шевцової О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 38015283 від 08.11.2017 року.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблені помилкові висновки по суті спірних правовідносин.

Сповіщення сторін.

У судове засідання, призначене на 07 вересня 2022 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

01 вересня 2022 року від адвоката Іванишина О.О., який діє в інтересах ОСОБА_2 , надійшла заява про розгляд справи за наявними матеріалами без їх участі.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Суддя-учасник колегії Драгомерецький М.М. перебував у відпустці з 12 вересня по 25 вересня 2022 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повне судове рішення виготовлено 26 вересня 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 30 червня 2000 року Приморською районною адміністрацією виконкому Одеської міської ради, зареєстрованого 07 липня 2000 року в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в реєстрову книгу № 1м/с-ДК на стор. 38 під реєстровим № 39, Споживче товариство «Право на відпочинок» було власником дачі, розташованої в АДРЕСА_1 .

16 жовтня 2009 року між Споживчим товариством «Право на відпочинок» (дарувальник), від імені якого діяв представник по довіреності Гайдар Микола Миколайович та громадянином України ОСОБА_3 (обдаровуваний) було укладено Договір дарування дачного будинку, посвідчений державним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 9-819.

Відповідно до умов договору дарування від 16.10.2009 року дарувальник передав безоплатно у власність обдаровуваному, а обдаровуваний прийняв у власність придатний до використання за призначенням дачний будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Дачний будинок побудований з ракушняка, складається з двох основних приміщень, двох допоміжних, двох коридорів, веранди та санвузла, має в цілому 59,8 кв.м. загальної площі. Дар сторони оцінили в 38 950,00 грн, що відповідає ринковій вартості дачного будинку, зазначеній у звіті про оцінку майна, виданого ТОВ «Кримський інститут оцінки землі» 10.10.2009 року.

29 грудня 2015 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Федорякою Ольгою Сергіївною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 27659003 щодо реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 права власності на дачний будинок загальною площею 59,8 кв.м., житловою площею 17,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 12836142. Підставою виникнення права власності зазначено договір дарування, серія та номер: 9-819, виданий 16.10.2009 року, видавник: державний нотаріус Першої донецької державної нотаріальної контори Мірошникова Н.В.

16 лютого 2016 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), від імені якої діяв представник по довіреності ОСОБА_5 , було укладено договір купівлі-продажу частини дачного будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Н.М. та зареєстрований у реєстрі за № 416.

Згідно із умов договору купівлі-продажу від 16.02.2016 року продавець передав у власність (продав), а покупець прийняла у власність (купила) 1/2 частину дачного будинку під номером АДРЕСА_1 . За домовленістю сторін продаж вчинено за 37 129,00 грн., які продавець одержав від покупця під час підписання цього договору. Згідно зі звітом про оцінку майна ТОВ «ВКФ Спарта» від 24.12.2015 року ринкова вартість дачного будинку становить 74 258,00 грн. Право власності на частину дачного будинку підлягає державній реєстрації згідно зі статтею 182 Цивільного кодексу України.

16 лютого 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Наталією Миколаївною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28270950 щодо реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину дачного будинку загальною площею 59,8 кв.м., житловою площею 17,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 13280342). Підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу частини дачного будинку, серія та номер: 416, виданий 16.02.2016 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М.

17 лютого 2016 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), від імені якої діяв представник по довіреності ОСОБА_5 , було укладено договір купівлі-продажу частини дачного будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Н.М. та зареєстрований у реєстрі за № 439.

Згідно із умов договору купівлі-продажу від 17.02.2016 року продавець передав у власність (продав), а покупець прийняла у власність (купила) 1/2 частину дачного будинку під номером АДРЕСА_1 . За домовленістю сторін продаж вчинено за 37 129,00 грн., які продавець одержав від покупця під час підписання цього договору. Згідно зі звітом про оцінку майна ТОВ «ВКФ Спарта» від 24.12.2015 року ринкова вартість дачного будинку становить 74 258,00 грн. Право власності на частину дачного будинку підлягає державній реєстрації згідно зі статтею 182 Цивільного кодексу України.

17 лютого 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Наталією Миколаївною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28291906 щодо реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину дачного будинку загальною площею 59,8 кв.м., житловою площею 17,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 13298077). Підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу частини дачного будинку, серія та номер: 439, виданий 17.02.2016 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М.

На підставі висновку щодо технічної можливості зміни цільового призначення дачного будинку у житловий будинок від 19.08.2016 року, виготовленого ПП «Одеське БТІ» на замовлення ОСОБА_2 , відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 року № 321 було змінено цільове призначення нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 з дачного будинку на житловий будинок та внесено відповідні зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Склад новоутвореного об`єкту нерухомого майна та адреса: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який складається з: літ. «Ж» - загальною площею 59,8 кв.м., житловою площею 17,9 кв.м., №1-2 огорожа, за адресою: АДРЕСА_1 .

19 серпня 2016 року на замовлення ОСОБА_2 ПП «Одеське БТІ» виготовлено технічний паспорт (інвентаризаційна справа № 149/5/2016) на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 . Загальна площа житлового будинку складає 59,8 кв.м., житлова площа 17,9 кв.м. та складається з двох житловий кімнат, двох коридорів, веранди, комори, кухні та санвузла.

05 листопада 2017 року загальними зборами членів Споживчого товариства «Право на відпочинок» (протокол № 4/17 від 05.11.2017 року) прийнято рішення: 1) продати дачу за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться на балансі товариства на наступних умовах: ціна продажу згідно оцінки майна 99 975,00 грн; порядок оплати перерахування коштів у сумі 99 975,00 грн на р/рахунок товариства в день продажу (укладення договору купівлі-продажу); будь-які витрати, пов`язані з підготовкою та оформленням документів для продажу за рахунок покупця; надати повноваження керівнику товариства підписати від імені товариства необхідні документи для оформлення купівлі-продажу та договору купівлі-продажу; 2) укласти з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , серія паспорту НОМЕР_2 , виданий Київським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській обл. 12.09.2015р., місце реєстрації АДРЕСА_3 , ІН НОМЕР_3 ) договір купівлі-продажу дачі за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться на балансі товариства за ціною 99 975,00 грн шляхом перерахування коштів на р/рахунок товариства в день продажу (укладення договору купівлі-продажу).

08 листопада 2017 року між Споживчим товариством «Право на відпочинок» (продавець) в особі виконавчого директора Хоруженка Олександра Юрійовича та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Шевцовою О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 7-918.

Згідно із умов договору купівлі-продажу від 08.11.2017 року продавець продає та передає у власність, а покупець купує та приймає у власність за ціною, визначеною цим договором, дачу АДРЕСА_1 , та складається в цілому з одного дачного будинку літ. «Ж», загальною площею 58,2 кв.м., житловою площею 12,2 кв.м. та надвірних господарських будівель та споруд, зазначених: № 1-3 огорожа, 1 вимощення, розташованих на земельній ділянці площею 0,0747 га, яка знаходиться у фактичному користуванні, кадастровий номер земельної ділянки :50:004:0271. За домовленістю сторін продаж здійснено за 99 975,00 грн, що відповідає оціночній вартості згідно звіту про оціночну вартість квартири, виданого ТОВ «Експертний знавець». Продавець гарантує, що до укладення цього договору квартира раніше іншим особам не продана, не подарована, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо дачі немає. Право власності на дачу згідно п. 4 ст. 334, ст. 640 Цивільного кодексу України у покупця виникає з моменту державної реєстрації цього договору.

08 листопада 2017 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Шевцовою Ольгою Володимирівною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 38015283 щодо реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 права власності на дачу загальною площею 58,2 кв.м., житловою площею 12,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності: 23254164). Підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу, серія та номер: 7-918, виданий 08.11.2017 року, видавник: Шоста одеська державна нотаріальна контора.

22 листопада 2017 року між Споживчим товариством «Право на відпочинок» (продавець) в особі виконавчого директора Хоруженка Олександра Юрійовича та ОСОБА_1 (покупець) було укладено Договір про внесення змін до договору купівлі-продажу від 08.11.2017 року щодо помилково записаного в преамбулі договору номеру протоколу засідання правління з «№ 8 від 24.08.2017 року» на вірний «Протокол засідання правління Споживчого товариства «Право на відпочинок» № 3/17 від 24.08.2017 року».

За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Наведена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

У частині першій статті 2 ЦПК України зазначено, що метою цивільного судочинства визначено ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67)).

Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника (пункт 7.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України,).

Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. При цьому, віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 114)).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом позовних вимог ОСОБА_1 основним обраним позивачем способом захисту порушеного права власності є витребування власником майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України (постанова Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 727/9547/13, від 28 січня 2021 року у справі № 367/8910/17).

Згідно із положеннями статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (див. постанову Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17).

Таким чином, право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник або інший титульний володілець майна і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі.

Предмет доказування у справах за віндикаційним позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Отже, на підтвердження наявності у нього суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач за віндикаційним позовом повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його права титульного володільця на зазначене майно, факт вибуття такого майна з його володіння, наявність майна в натурі у володінні відповідача та відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном.

В підтвердження наявності у нього права власності на дачний будинок по АДРЕСА_1 та порушення такого права відповідачами у даній справі шляхом незаконного заволодіння цим майном ОСОБА_1 посилається на укладений ним зі Споживчим товариством «Право на відпочинок» 08.11.2017 року договір купівлі-продажу та обставину здійснення державним нотаріусом Шевцовою О.В. в той же день державної реєстрації за ним права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В той же час, як підтверджується матеріалами даної справи, ще 16.10.2009 року між Споживчим товариством «Право на відпочинок» та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, за умовами якого право власності на дачний будинок по АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_3 (частина третя статті 334, частина друга статті 719 ЦК України в редакції станом 16.10.2009 року).

В подальшому, 29.12.2015 року право власності ОСОБА_3 на спірний дачний будинок було зареєстровано приватним нотаріусом Федорякою О.С. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

За умовами договорів купівлі-продажу від 16.02.2016 року та 17.02.2016 року, укладеними між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , право власності на дачний будинок по АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_2 .

Набуте ОСОБА_2 право власності на спірний дачний будинок 16.02.2016 року та 17.02.2016 року було зареєстровано приватним нотаріусом Халявкою Н.М. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Наведені обставини дають змогу достовірно встановити, що на момент вибуття спірного дачного будинку на підставі вищезазначених правочинів спочатку із власності Споживчого товариства «Право на відпочинок» до ОСОБА_3 , а потім від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не був законним власником чи титульним володільцем дачного будинку по АДРЕСА_1 та таке майно не вибувало із його володіння у власність вказаних осіб, оскільки відповідне право власності було набуте ОСОБА_1 значно пізніше, а саме 08.11.2017 року.

Таким чином, ОСОБА_1 не доведено суду належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами обставин правомірності його вимог про витребування спірного дачного будинку з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , зокрема фактів, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно та незаконне вибуття такого майна саме з його володіння.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке. Порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Судом першої інстанції правильно встановлені обставини, що свідчать про відсутність в даному випадку порушення відповідачами будь-яких законних прав чи інтересів ОСОБА_1 та відповідно відсутність у останнього суб`єктивного права на витребування спірного дачного будинку по АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_2 .

Наведені ОСОБА_1 у позовній заяві доводи та аргументи щодо незаконності набуття ОСОБА_3 права власності на спірний дачний будинок, зокрема, про недійсність договору дарування від 16.10.2009 року та допущенні порушення вимог законодавства при його укладенні, не спростовують зазначених вище висновків, а фактично зводяться до порушення не прав ОСОБА_1 , а прав Споживчого товариства «Право на відпочинок», адже саме останнє було власником спірного дачного будинку станом на 16.10.2009 року та саме з власності останнього дане майно вибуло та перейшло у власність спочатку ОСОБА_3 , а потім ОСОБА_2 .

Зважаючи на викладені вище обставини та відповідні їм норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених статтями 387, 388 ЦК України підстав для витребування майна (спірного дачного будинку по АДРЕСА_1 ) з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та відповідно наявність підстав для відмови в задоволенні первісного позову в цій частині.

З приводу інших позовних вимог первісного позову про визнання недійсними довіреності та договору дарування від 16.10.2009 року, скасування рішень про державну реєстрації прав та записів про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суд першої інстанції правильно зазначив наступне.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05 травня 2020 року у справі № 750/3917/17 наголосила на тому, що особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року в справі №910/3009/18 наголошується, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункти 33, 44) та від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 146, 147)).

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц та від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц (пункт 68)).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (див. пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16).

Таким чином, враховуючи звернення ОСОБА_1 до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом), заявлення ним інших позовних вимог, спрямованих на уникнення застосування приписів статей 387 та 388 ЦК України, зокрема про визнання недійсними довіреності та договору дарування від 16.10.2009 року, скасування рішень про державну реєстрацію прав та записів про право власності, в будь-якому випадку не призведе до ефективного захисту його прав.

Окрім того, на думку суду першої інстанції, з якою погоджується апеляційний суд, ОСОБА_1 в даному випадку також не підтверджено порушення відповідачами будь-яких його прав чи законних інтересів з огляду на вчинення оскаржуваних правочинів, прийняття оскаржуваних рішень про державну реєстрацію прав та внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно оскаржуваних записів про право власності ще у 2009-2016 роках, тобто до набуття самим ОСОБА_1 будь-яких прав на спірний дачний будинок.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість вимог первісного позову про визнання недійсними довіреності та договору дарування від 16.10.2009 року, скасування рішень про державну реєстрацію прав і записів про право власності та відповідно наявність підстав для відмови в задоволенні первісного позову в цій частині.

Щодо вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.11.2017 року та визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію права власності, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив наступне.

Норми пункту першого частини другої статті 11 ЦК України передбачають, що договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із приписів частин третьої та четвертої статті 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, 16.02.2016 року та 17.02.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були укладені договори купівлі-продажу частини дачного будинку, посвідчені приватним нотаріусом Халявкою Н.М. та зареєстровані у реєстрі за № 416 та № 439.

За умовами цих договорів купівлі-продажу ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_3 належний останньому на праві власності дачний будинок загальною площею 59,8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі зазначених договорів купівлі-продажу приватним нотаріусом Халявкою Н.М. 16.02.2016 року та 17.02.2016 року були прийняті рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень за індексними номерами 28270950 від 16.02.2016 року, 28291906 від 17.02.2016 року та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про право власності за номерами 13280342 та 13298077 щодо права власності ОСОБА_2 на спірний дачний будинок.

В пункті 89 постанови від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частини першої статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин першої та другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно погодився із доводами ОСОБА_2 , що починаючи з 17.02.2016 року саме вона стала власником дачного будинку по АДРЕСА_1 , а отже набула права володіння, користування та розпоряджання цим нерухомим майном, в тому числі отримала виключне право на його відчуження будь-яким третім особам.

Стаття 655 ЦК України встановлює, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

При цьому, в частині першій статті 656 ЦК України конкретизується, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що лише власник майна має право розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, зокрема продавати його за договором купівлі-продажу будь-яким третім особам.

Як вмотивовано встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними у справі доказами, 08.11.2017 року між Споживчим товариством «Право на відпочинок» та ОСОБА_1 було укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Шевцовою О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 7-918, за умовами якого Споживче товариство «Право на відпочинок» продало ОСОБА_1 спірний дачний будинок по АДРЕСА_1 .

На підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу державним нотаріусом Шевцовою О.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям нового розділу) за індексним номером 38015283 від 08.11.2017 року та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис номер 23254164 щодо права власності ОСОБА_1 на спірний дачний будинок.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

За змістом частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і а законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (див. постанову Верховного Суду від 03.02.2021 року у справі № 760/18109/16-ц).

Отже, договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача (див. постанову Верховного Суду від 25.11.2020 року у справі № 530/1856/18).

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як слідує зі змісту оскаржуваного договору купівлі-продажу від 08.11.2017 року продавцем спірного нерухомого майна виступало Споживче товариство «Право на відпочинок», проте станом на 08.11.2017 року власником дачного будинку по АДРЕСА_1 згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вже була ОСОБА_2 .

Набуте ОСОБА_2 право власності на спірний дачний будинок станом на 08.11.2017 року не було скасовано чи припинено в установленому законом порядку, а отже виключно остання була єдиним законним власником даного нерухомого майна та саме їй належали встановлені законом правомочності розпоряджатися ним на власний розсуд, в тому числі відчужувати його будь-яким третім особам.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відчуження 08.11.2017 року Споживчим товариством «Право на відпочинок» на користь ОСОБА_1 спірного дачного будинку по АДРЕСА_1 було здійснено з порушенням вимог чинного законодавства та належного ОСОБА_2 речового права (права власності) на дане нерухоме майно, а тому, з урахуванням приписів статей 203, 215 ЦК України, укладений між Споживчим товариством «Право на відпочинок» та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу від 08.11.2017 року необхідно визнати недійсним.

У зв`язку із визнанням недійсним договору купівлі-продажу від 08.11.2017 року, для відновлення попереднього становища та ефективного захисту порушених прав ОСОБА_2 , суд першої інстанції правильно вважав за необхідне задовольнити і похідну вимогу зустрічного позову про визнання протиправним та скасування рішення державного нотаріуса Шевцової О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 38015283 від 08.11.2017 року, оскільки останнє було прийнято саме на підставі визнаного недійсним договору.

Окрім того, суд першої інстанції правильно погодився із твердженнями ОСОБА_2 про порушення державним нотаріусом Шевцовою О.В. при прийнятті оскаржуваного рішення вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в частині відкриття в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно нового розділу щодо спірного дачного будинку за наявності вже відкритого раніше розділу та присвоєння даному нерухомому майну нового реєстраційного номера за наявності вже існуючого реєстраційного номера.

Таким чином, після всебічного, повного дослідження та оцінки наявних матеріалів справи суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задоволення позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судове рішення виготовлено 26 вересня 2022 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк