ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2499/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2022 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді: Сирбул О.Ф.,

за участю секретаря: Лаптєвої Ю.М.

представника позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа-Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович про визнання недійсною довіреності, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_2 ) звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач-1, ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач-2, ОСОБА_4 ), третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович(далі по тексту-третя особа, ПНКМНО Рогач В.В. ) про визнання недійсною довіреності.Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_6 , 1949 року народження, який доводиться їй батьком, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в універсальній клініці «Оберіг» Товариства з обмеженою відповідальністю «Капитал» у зв`язку з внутрімозковим та субарахноідапьними крововиливами, з компресією IV-го шлуночка мозку та інтоксикацією організму. Так після його смерті їй стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_2 за 2 дні до смерті батька, на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (мачуха) в приміщенні клініки нотаріусом Рогачем Вадимом Вікторовичем було оформлено та посвідчено дві довіреності від імені її батька, перша з яких на розпорядження грошовими коштами та представництво, (бланк серії НВІ № 112922, номер у реєстрі нотаріальних дій №2026 від 08.11.2016), друга - на представництво, (бланк серії НВІ № 112923, номер у реєстрі нотаріальних дій №2027 від 08.11.2016. Від імені ОСОБА_6 та нібито на його прохання обидві довіреності 08.11.2016 підписані громадянкою України ОСОБА_7 , яка є медичним працівником в медичному центрі "Універсальна клініка «Оберіг». Хворобливий стан, в якому перебував ОСОБА_6 і те, що він не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, не могли не бачити особи, які були задіяні при оформленні довіреності, а саме: нотаріус, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_4 . Підтвердження стану ОСОБА_6 в день посвідчення довіреностей, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 , міститься в медичній документації клініки «Оберіг», а саме в історії хвороби батька. ОСОБА_6 у силу свого стану здоров`я не міг ні говорити ні писати. Позивач вважає обставини, підписання довіреності від 08.11.2016 є такими, що не відповідають закону, оскільки нотаріусом ПНКМНО Рогач В.В. при посвідченні довіреностей порушено ряд вимог визначених Законом України "Про нотаріат" та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595. Таким чином, довіреність, видана ОСОБА_6 на ім`я відповідачів повинні бути визнані судом недійсними, так як при їх посвідченні були порушені вимоги ч.ч. 2,3 ст. 203 ЦК України, яка визначає особливі вимоги для дійсності правочинів, а саме наявність у довірителя необхідного обсягу цивільної дієздатності та можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

За описаних у позові обставин, позивач звертаючись до суду у позовних вимогах просила суд: - визнати дії Рогача Вадима Вікторовича при вчиненні ним 08.11.2016 нотаріальних дій щодо посвідчення довіреностей (бланк серії НВІ №112922, номер у реєстрі нотаріальних дій №2026 від 08.11.2016 та бланк серії НВІ №112923, номер у реєстрі нотаріальних дій №2027 від 08.11.2016) такими, що не відповідають законодавству (є протиправними); - визнати недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Рогачем Вадимом Вікторовичем - бланк серії НВІ №112922, номер у реєстрі нотаріальних дій №2026 від 08.11.2016; - визнати недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Рогачем Вадимом Вікторовичем - бланк серії НВІ №112923, номер у реєстрі нотаріальних дій №2027 від 08.11.2016).; - скасувати у Єдиному реєстрі довіреностей реєстраційний запис реєстратора Єдиного реєстру довіреностей - приватного нотаріуса Рогача Вадима Вікторовича про реєстрацію довіреності від 08.11.2016 (реєстраційний номер: 44697356; дата та час реєстрації: 08.11.2016 13:10:39); - скасувати у Єдиному реєстрі довіреностей реєстраційний запис реєстратора Єдиного реєстру довіреностей - приватного нотаріуса Рогача Вадима Вікторовича про реєстрацію довіреності від 08.11.2016 (реєстраційний номер: 44697401; дата та час реєстрації: 08.11.2016 13:15:05).

Ухвалою суду від 04 березня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Позивач належним чином та у встановлений судом строк усунула вказані недоліки.

Ухвалою суду від 02 жовтня 2020 року відкрито провадження по справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

Ухвалою суду від 14 липня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

Ухвалою суду від 13 травня 2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання, долучено до матеріалів справи відзив відповідача-2 та пояснення третьої особи.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд позов задовольнити з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, правом на подачу відповіді відзив не скористався.

Відповідач-1 у судове засідання у ході розгляду не з`являвся про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Правом на подачу відзиву відповідач не скористався.

Відповідач-2 у судове засідання 07.06.2022 не з`явилась про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку. Проте, на протязі судового розгляду справи її представник проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав викладених у відзиві. В обґрунтування поданого відзиву вказує, на те що позивачем жодним чином не доведено факт порушення укладеними правочинами її прав та охоронюваних законом інтересів.

Третя особа у судове засідання 07.06.2022 не з`явився про розгляд справи повідомлений у встновленому законом порядку. Проте, у ході розгляду справи його представник проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі з підстав викладених у поясненнях.

Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явились в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З урахуванням викладеного суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи.

У відповідності до ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши осіб, які приймали участь у розгляді справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що в позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено та цей факт не оспорюється сторонами, що ОСОБА_6 доводиться ОСОБА_2 батьком.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер у клініці « Оберіг », що також не заперечувалось учасниками справи, та вбачається з матеріалів справи.

Судом також встановлено що, 08.11.2016 до смерті ОСОБА_6 за попереднім усним договором у місті Києві надав довіреність від 08.11.2016, якою уповноважив відповідача - 1 ОСОБА_4 вести усі його справи та представляти інтереси у будь-яких підприємствах, установах та організаціях, незалежно від їх підпорядкування і форм власності, з питань захисту та представлення його законних прав та інтересів при вирішенні питань, які його стосуватимуться з правом отримання належного йому майна та/чи грошових коштів, посвідчена приватним нотаріусом ПНКМНО Рогач В.В., зареєстрована в реєстрі за № 2026.

Довіреність видана з правом передоручення, строком на п`ять років та дійсна до восьмого листопада дві тисячі двадцять першого року.

Також, 08.11.2016 до смерті ОСОБА_6 за попереднім усним договором у місті Києві надав довіреність від 08.11.2016, якою уповноважив відповідача - 1 ОСОБА_4 та відповідача-2 ОСОБА_3 виступати в якості дійсного і законного повіреного довірителя в від його імені і замість нього вчиняти будь-які та всі дії і використовувати будь-які і всі повноваження, які міг або мав вчиняти Довіритель і, які зазначений Повірений (Повірені) кожен окремо (або вони спільно) вважає належними і бажаними, і цією метою цьому Повіреному (Повіреним) випускається ця Довіреність, що включає але не обмежуючись ряд повноважень, посвідчена приватним нотаріусом ПНКМНО Рогач В.В., зареєстрована в реєстрі за № 2027. Довіреність видана з правом передоручення, строком на п`ять років та дійсна до восьмого листопада дві тисячі двадцять першого року.

У зв`язку з хворобою, довіритель на мав змоги самостійно підписати довіреність, тому на його прохання й його присутності текст довіреностей підписано ОСОБА_9 , яка була медичним працівником в медичному центрі "Універсальна клініка «Оберіг».

Особу ОСОБА_6 встановлено, його дієздатність перевірено.

Особу ОСОБА_9 встановлено, її дієздатність перевірено.

Позивач категорично заперечує про волю ОСОБА_6 щодо видачі оспорюваних довіреностей, оскільки хворобливий стан, в якому перебував ОСОБА_6 вказувало на те, що він не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними.

Щодо позовних вимог про визнання довіреностей від 08.11.2016 недійсними суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18 (провадження № 61-16849св19).

За своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).

Згідно частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Так звертаючи до суду в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалась на те, що 08.11.2016 приватний нотаріус Рогач В.В. у порушення встановлених законодавством правил, здійснив нотаріальні дії і посвідчив вищевказані довіреності, за якими відповідачам ОСОБА_10 та ОСОБА_3 були надані повноваження на вчинення визначених у довіреностях дій від імені та в інтересах ОСОБА_6 , який на момент вчинення вказаних нотаріальних дій «не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними».

В якості правового обґрунтування позивач послалася на положення статей 49, 50 Закону України «Про нотаріат», ст.ст. 203, 215, 225 ЦК України, розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012.

Відповідно до п. 1 с. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо).

Згідно ст. 44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними.

Тобто законом передбачено, що лише у разі потреби та виникнення у нотаріуса сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності особи, нотаріусу надається відповідна довідка. Зазначені категорії є оціночними и визначаються нотаріусом у кожному конкретному випадку в залежності від тих чи інших обставин.

Згідно ч. 3 ст. 45 Закону України «Про нотаріат» якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

Оскільки нотаріусом було посвідчено довіреності від 08.11.2016 від імені ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_3 суд приходить до висновку, що у нотаріуса при посвідченні даних довіреностей не виникало підстав вважати, що ОСОБА_6 не має необхідний обсяг цивільної дієздатності для укладення даного правочинів.

Судом до того ж встановлено, що довіреності від 08.11.2016 замість ОСОБА_6 було підписано ОСОБА_9 , внаслідок хвороби, про що вказано у змісті правочинів.

За таких обставин посилання позивача на той факт, що Закону України «Про нотаріат» не передбачено таких підстав для підписання довіреностей іншою особою, не приймаються судом до уваги та відхиляються як безпідставні, оскільки у довіреностях зазначено і підставу і причину її підписання замість довірителя іншою особою.

Посилання позивача на п. 4 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про нотаріат», згідно яких посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства, судом до уваги також не приймаються, оскільки зазначені категорії є оціночними, та оцінюються безпосередньо самим нотаріусом у кожному конкретному випадку, виходячи з обставин справи.

Згідно письмових пояснень приватного нотаріуса Рогач В.В. встановлено, що довіреності були посвідчені з дотриманням вимог чинного законодавства. Зазначення норм закону щодо неправомірності дій нотаріуса під час вчинення нотаріальних дій не визначає наявність порушеного права позивача та не дає підстав для оскарження дій нотаріуса у судовому порядку. Крім того, згідно приписів ст. 248 ЦК України представництво за оформленими довіреностями було припинено 10.11.2016, саме у зв`язку зі смертю довірителя.

Довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника, який у відповідності до ч. 2 ст. 202 ЦК України створює обов`язки лише для особи, яка його вчинила, а для інших осіб-лише у випадках, встановлених законом або за домовленістю з цими особами.

Оскільки довіреність є одностороннім правочином, її чинність не залежить від згоди на її видачу представника. Інша справа, що без його волевиявлення дії, визначені довіреністю, ніколи не будуть здійснені, а відтак результативна дія довіреності досягнена не буде. Таким чином, укладення представником правочинів на підставі довіреності є свідченням існування між ним та особою, яку представляють, домовленості на вчинення юридичних дій, тобто договірних відносин.

Правилами статті 202 ЦК України визначено загальне поняття правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.

Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України згідно яких зазначено:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Разом з тим, судом враховано висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), яка оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 13 липня 2021 року, вказано, що «слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, звертає на себе увагу те, що тут йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства. При цьому вивчення змісту спірного заповіту та текстів судових рішень не дали жодних доводів для визначення актів цивільного законодавства, яким би суперечив зміст заповіту. Посилання на вимоги статті 13-1 Закону України «Про нотаріат», пункту 2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, є недоречним виходячи з такого. По-перше, наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України. По-друге, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). Порушення норм про необхідність додержуватися нотаріусом свого нотаріального округу може тягти відповідальність нотаріуса, передбачену законом, але не тягне нікчемність заповіту, посвідченого з таким порушенням. Адже правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить».

Оскільки Закон України «Про нотаріат», Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, та Правила ведення нотаріального діловодства, затверджені наказом Міністерства юстиції України 22 грудня 2010 року № 3253/5 не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України, а тому в них не можуть міститися вимоги до змісту правочину.

Наведене також узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 219/11149/18 (провадження № 61-12723св21) та від 04 травня 2022 року у справі № 447/142/18 (провадження № 61-6341св21).

Таким чином, підстав для визнання недійсними довіреностей від 08.11.2016 у зв`язку з невідповідністю її змісту та форми нормам вказаного Закону, Порядку і Правил та визнання дій нотаріуса при їх посвідченні у суду немає, а відтак вказані обставини слід залишити поза увагою.

Щодо посилання сторони позивача на те, що в момент видачі довіреностей ОСОБА_6 він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, внаслідок хвороби та тривалого лікування, слід зазначачити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно роз`яснень у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021р. у справі № 552/5808/17 зазначено, що ч. 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та або (керувати) ними. Також ВС наголосив, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій (та) або не могла керувати ними.

Верховний Суд відзначив, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Так, Верховний Суд підкреслив, що ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що сам по собі факт наявності у заповідача тяжкої хвороби та встановлення у зв`язку з цим інвалідності не є достатнім доказом її неспроможності розуміти значення своїх дій та керувати ними при складанні заповіту та не спростовує презумпцію психічного здоров`я.

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 462/3286/16-ц зазначено, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатись висновок експертизи, який є неповним та ґрунтується на припущеннях. Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.1997 № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності.

Ознаками такої поведінки можуть бути невмотивовані, неадекватні чи неконтрольовані дії особи в момент вчинення протиправного діяння або в процесі провадження у справі, а так само при укладенні цивільно-правової угоди.

Тобто, для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 105 ЦПК України, зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоч б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсними із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Висновок експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Згідно правової позиції Верховного суду України висловленої ним у Постанові № 6-9цс12 від 29 лютого 2012 року зазначено, що підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (частина 4 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України).

За таких обставин очевидним є висновок про те, що визнання недійсним правочину на підставі частини 1 статті 225 ЦК України можливо лише за умов встановлення абсолютної неспроможності особи в момент укладення угоди розуміти значення своїх дій або керувати ними, і висновок експерта про те, що особа яка вчиняла правочин, не у повній мірі могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, не може бути підставою для визнання такого правочину недійсним.

У якості доказу на підтвердження позовних вимог позивачем надано до матеріалів справи висновок судово-психіатричної експертизи № 419 від 20.06.2018, який було проведено на підставі постанови слідчого у межах кримінального провадження, згідно якого встановлено, що ОСОБА_6 на момент підписання довіреностей від 08.11.2016, виявляв ознаки психічного розладу -«Розлад свідомості внаслідок органічного ураження головного мозку поєднаного (судинного, метастатичного) генезу» За своїм психічним станом на той період ОСОБА_6 не усвідомлював значення свої дій та не міг керувати ними.

Суд критично оцінює вказаний висновок судово-психіатричного експерта, оскільки з його змісту вбачається, що експертом не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_6 розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що на час видачі довіреності 08.11.2016 ОСОБА_6 за своїм психічним станом не усвідомлював значення свої дій та не міг керувати ними.

Оскільки у ч. 1 ст. 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18.

Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Суд вважає, що не є достатнім встановлення факту наявності у особи психічних розладів, які позбавляли її можливості повною мірою розуміти значення своїх дій та можливості керувати ними в момент укладення договору, що саме по собі не є підставою для визнання складеної в такому стані довіреності недійсною з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Правом заявити клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи у межах розгляду вказаної цивільної справи позивач не скористалась, та відповідне клопотання нею у ході розгляду заявилось.

Крім того, позивач звертаючись до суду у позовній заяві на обґрунтування позовних вимог посилалась на зібрані матеріали кримінального провадження №0000929 від 24.01.2017 та покази осіб, які також є учасниками вказаної цивільної справи, проте вказані докази не можуть бути взяті судом до уваги, через те що не мають наперед приюдиційного значення для розгляду вказаної справи, оскільки досудове розслідування триває, підозра нікому не вручена, а оцінка вказаним свідченням може бути надана судом разом з іншими зібраними доказами при розгляді кримінальної справи по суті.

У зв`язку з вищевикладеним, проаналізувавши наявні у справі докази, суд приходить до переконливого висновку, що на підтвердження факту неспроможності у повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними, під час видачі довіреностей 08.11.2016, позивачем не надано суду належних, допустимих та переконливих доказів, у зв`язку з чим підстав для визнання вказаних довіреностей недійсними суд не вбачає.

Оскільки позивачем суду не надано жодного належного доказу щодо недійсності вчинених ОСОБА_6 , суд критично сприймає наданий висновок експерта, у цій частині, з огляду на те, що подібні обставини повинні бути підтверджені й іншими відповідними їм засобами доказування.

Тобто, судом не встановлено підстав для визнання довіреностей недійсними відповідно до вимог ст.ст. 203, 215, 225 ЦК України. Також не було надано будь-яких доказів про відсутність волевиявлення померлого на вчинення відповідних правочинів.

Отже, оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд вважає, що відсутні обставини, що свідчать про неможливість ОСОБА_6 усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними на момент укладення оспорюваних правочинів 08.11.2016.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вже зазначалося, суд може визнати правочин недійсним за позовом особи яка вчинила правочин, або за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені вчиненням оспорюваного правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Постановою у справі № 6-951 ц 16 від 24.05.2017 року Верховним судом України зроблено правовий висновок, що відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна інших осіб.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Способи захисту судом цивільних прав визначені статтею 16 ЦК України та іншим спеціальним законодавством України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Звертаючись до суду з позовом, особа повинна визначити такий спосіб захисту порушених цивільних прав, який призведе до реального їх поновлення.

З огляду на наведене можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те що, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими.

Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на те, що відповідно до процесуального закону в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно порушує право позивача видача довіреності, а також з`ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав позивача.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовом порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. (Правова позиція Верховного суду України у справі № 6-0605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц/14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 759/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18).

Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» де зазначено, що власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Тобто судова практика зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України тлумачить таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови доведення позивачем факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо позивачем не зазначено та не доведено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і таке порушене право може бути відновлене шляхом визнання договору (довіреностей) недійсними. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Суд зазначає, що частина перша ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Позивачем може бути особа, яка вважає, що її право, свободу чи інтерес порушено та створені перешкоди для реалізації її прав, що зумовило її звернення до суду. При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права або виникнення додаткового обов`язку.

Позивачем не доведена обґрунтованість заявлених нею позовних вимог та факт порушення її прав, зокрема, ту обставину, що видачею оспорюваних довіреностей були порушені її права.

Позовна заява не містить жодних відомостей стосовно того, за захистом якого порушеного, невизнаного або оспорюваного відповідачами цивільного права позивачка звертається до суду із даним позовом.

Обраний позивачем спосіб захисту своїх порушених, на її думку, прав не відповідає характеру та змісту тих прав та правовідносин, які виникли у зв`язку з видачею та підписанням ОСОБА_6 оспорюваних довіреностей на ім`я відповідачів, та наслідків, які мали видача оспорюваних довіреностей, які виразилися у вигляді представництва інтересів.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог позивача та захисту його прав у судовому порядку не має, оскільки позивачем не доведений факт порушення таких прав.

Враховуючи, що вимоги про скасування у Єдиному реєстрі довіреностей реєстраційних записів реєстратора Єдиного реєстру довіреностей - приватного нотаріуса Рогача В.В. про реєстрацію довіреностей від 08.11.2016 є похідними від вимог про визнання довіреностей недійсними, оскільки є наслідком вчинення відповідних дій на їх підставі, підстав для задоволення також судом не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Підсумовуючи все вищенаведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, переконливість, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до процесуального закону завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів не підлягає стягненню судові витрати.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12-13, 76-80, 133, 141, 200, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа-Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович про визнання недійсною довіреності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя: