18 серпня 2022 року м.Суми
Справа №592/5594/20
Номер провадження 22-ц/816/3/22
Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.
за участю секретаря судового засідання -Чуприни В.І.,
учасники справи:
позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;
відповідачі Виконавчий комітет Сумської міської ради, Сумська міська рада, ОСОБА_4 ;
третя особа приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Борох Лілія Володимирівна,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Казміренко Лариси Олексіївни на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 червня 2021 року в складі судді Алфьорова А.М., постановленого у м. Суми,
в с т а н о в и в:
Звернувшись до суду з позовом в травні 2020 року, позивачі після уточнення своїх вимог просили суд: визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 20.04.1993 р. виданого Виконавчим комітетом Сумської міської ради народних депутатів на підставі рішення № 172 від 18.03.1993 р. «Про передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 та скасувати його; визначити частки власності у квартирі АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , померлим ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 по 1/5 частині за кожним; визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право власності по 1/5 частині за кожним на квартиру АДРЕСА_1 ; встановити факт належності ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на праві власності 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/10 частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії ННМ № 547420 від 04.12.2018 р. виданого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Борох Л.В. на ім`я ОСОБА_6 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 та скасувати його; визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 серія та номер 2388 від 07.12.2018 р. укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , який посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Борох Л.В. та скасувати державну реєстрацію права власності за цим договором в Державному реєстрі права власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 ; стягнути з відповідачів на їх користь судові витрати.
Свій позов мотивували тим, що у грудні 2019 р. з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 193107627 від 15.12.2019 їм стало відомо про те, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , яка їм належить на праві спільної сумісної власності, належить відповідачу ОСОБА_4 відповідно до договору дарування 1/2 частини квартири від 07.12.2018 р. посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Борох Л.В. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20.04.1993 р. виданого на підставі рішення № 172 від 18.03.1993 р. Виконавчого комітету Сумської міської ради народних депутатів ОСОБА_5 передано у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на спірну квартиру, яку у встановлений законом строк отримала ОСОБА_6 . Відповідно до рішення № 172 від 18.03.1993 р. Виконавчого комітету Сумської міської ради народних депутатів та додатків № 13, № 13А, спірна квартира була передана ОСОБА_5 у спільну сумісну власність та членам його сім`ї ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 . Таким чином, в свідоцтві про право власності на житло від 20.04.1993 р. помилково не були зазначені члени сім`ї уповноваженого власника квартири ОСОБА_5 , тобто вони та відповідач ОСОБА_6 , як співвласники вказаної квартири. Таким чином, квартира була передана у спільну сумісну власність ОСОБА_5 та була зареєстрована помилково за останнім, як за одноосібним власником. ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 заповіту не складав, тому після його смерті відкрилася спадщина за законом на належну йому 1/5 частку у квартирі АДРЕСА_1 . Оскільки розмір частки права власності у квартири ОСОБА_5 дорівнюється 1/5 частині, то ОСОБА_6 не мала права успадкувати 1/2 частки квартири, а потім нею розпорядитися подарив ОСОБА_4 .
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 червня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у позивачів відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Таким чином, підставою для скасування свідоцтва про право власності на майно має бути визнано недійсним та скасовано рішення органу приватизації на підставі якого видано свідоцтво. Оскільки таке рішення органу приватизації, на підставі якого видано свідоцтво не визнавалось недійсним у судовому порядку, то свідоцтво про право власності на житло від 20.04.1993 року скасуванню та визнанню його недійсним не підлягає. Також, суд першої інстанції дійшов висновку щодо передчасності інших позовних вимог позивачів до відповідачів, оскільки вони є похідними від вказаної вимоги.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник позивачів адвокат Казміренко Л.О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Доводи скарги мотивує тим, що той спосіб захисту прав який обрали позивачі не заборонений законом. Вказує, що оспорюване свідоцтво не відповідає рішенню виконкому Сумської міської ради народних депутатів від 18 березня 1993 року № 172. Зазначає, що в лютому 1993 року позивачі разом з батьками вирішили приватизувати спільну квартиру на п`ятьох осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 . Зазначає, що згідно цього рішення виконкому Сумської міської ради прохання ОСОБА_7 було задоволено та передано квартиру АДРЕСА_1 у їх приватну спільну сумісну власність (додаток 13 до рішення). Крім того було затверджено розрахунки безоплатно приватизованої площі, вартість надлишків загальної площі квартири та надано вказівку Сумському обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації оформити свідоцтво про право власності на житло в десятиденний термін, а відділу приватизації управління комунальної власності та приватизації Сумському міськвиконкому оформити посвідчення на одержання мешканцями квартири житлових чеків. 20.04.1993 року Сумським обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації виготовлено свідоцтво про право власності на житло, де зазначено одноосібним власником ОСОБА_5 і таким чином була проведена незаконна реєстрація права власності на спірну квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої ввійшла 1/5 частина спірної квартири. Після його смерті спадкоємцями першої черги є дружина спадкодавця ОСОБА_6 та його діти ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Оскільки позивачка ОСОБА_2 постійно проживала зі спадкодавцем, вона вважається такою, що прийняла спадщину. Також відповідачка ОСОБА_6 є такою, що прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 . Разом з тим, відповідач ОСОБА_4 спадщину після смерті свого батька не прийняв, оскільки до нотаріальної контори не звертався. Таким чином, після смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 прийняли по 1/10 частині спадщини. Таким чином, видане відповідачці ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину спірної квартири є незаконним. За таких обставин, відповідач ОСОБА_6 не мала права дарувати відповідачу ОСОБА_4 1/2 частину спірної квартири.

Від відповідача Виконавчого комітету Сумської міської ради до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній не погоджується з нею та зазначає, що скасування свідоцтва про право власності на житлове приміщення без вимоги про скасування розпорядження органу приватизації про передачу житла у приватну власність не вирішує спір по суті, а тому заявлені позовні вимоги до Виконавчого комітету Сумської міської ради не підлягають задоволенню.

Від відповідача ОСОБА_4 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній не погоджується з нею та зазначає, що суд дійшов правильного висновку відносно того, що свідоцтво про право власності на житло від 20.04.1993 року, видане на підставі рішення № 172 від 18.03.1993 року Виконавчим комітетом Сумської міської ради народних депутатів не може бути визнане судом недійсним, оскільки є документом, що лише посвідчує відповідне право. Вказує, що за життя ОСОБА_5 належала спірна квартира. Разом з тим позивачами не було доведено належними та допустимими доказами того, що вони брали участь в приватизації спірної квартири, оскільки ними не були використані приватизаційні чеки. Крім того, ОСОБА_3 зареєстрований у спірній квартирі лише з 2001 року, що унеможливлює його участь у приватизації спірної квартири. Крім того, позивачами було пропущено строк позовної давності для звернення до суду із зазначеним позовом. Зазначає, що позивач ОСОБА_2 не позбавлена права звернення до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину в позасудовому порядку. За таких обставин відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Крім того, позивачами не наведено жодних підстав для визнання недійсним договору дарування, оскільки ОСОБА_6 у будь якому випадку володіла часткою в спірній квартирі.

Від відповідачів ОСОБА_6 та Сумської міської рада відзивів на апеляційну скаргу до суду не надходило.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , спадкоємці які заявили право на спадкування після її смерті донька ОСОБА_2 і син ОСОБА_4 .

Від третьої особи пояснень з приводу апеляційної скарги до суду не надходило.

Представник позивачів в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити. На питання апеляційного суду пояснила, що дійсно у родини ОСОБА_8 існували боргові кредитні зобов`язання, які стягувалися в примусовому порядку. Позивачі постійно проживали у спірній квартирі разом батьками дружини.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала і пояснила, що через наявність кредитних зобов`язань і з метою уникнення від звернення стягнення на їх майно під час примусового виконання судових рішень та накладення державним виконавцем арешту на їх все майно, вони будучи обізнаними про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 протягом 27 років не порушували питання захисту своїх прав власності, оскільки це їх задовольняло, а тільки після закінчення виконавчого провадження звернулися до суду. До заявлених правовідносин щодо визнання свідоцтва про право на житло недійсним слід застосувати норми позовної давності ЦК УРСР, 1963 року.

Представники виконавчого комітету і міської ради, третьої особи до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У відзиву виконкому надано згоду розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких обставин.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_6 є донькою ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 40).

05.04.1984 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, після реєстрації якого ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 41).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_3 (т. 1 а.с.42).

03.02.1993 року усі мешканці квартири АДРЕСА_1 , які були зареєстровані в квартирі і фактично в ній проживали (цей факт визнано представником позивачів), а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх неповнолітній син ОСОБА_3 , звернулися із заявою про оформлення та передачу квартири у спільну сумісну власність додавши до заяви довідку про склад сім`ї (т. 1 а.с. 58, 59).

Відповідно до довідки наданої Департаментом забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради квартира за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована на праві спільної сумісної власності за гр. ОСОБА_5 . В додатку № 13 до рішення виконкому № 172 від 18.03.1993 року «Про приватизацію квартири АДРЕСА_1 » зазначені як мешканці квартири ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 43).

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради народних депутатів від 18.03.1993 року № 172 «Про приватизацію квартир громадянами» вирішено задовольнити заяви наймачів на приватизацію займаних квартир, згідно додатків 1,2,3 49,50. Затверджено розрахунки безоплатно приватизуємої площі, вартості надлишків загальної площі. Обласному бюро технічної інвентаризації оформити свідоцтва про власність на житло в десятиденний строк.

Згідно з додатком 13а до рішення міськвиконкому № 172 від 18.03.1993 року, розрахунок площі квартири АДРЕСА_1 , що безоплатно приватизується проведено з розрахунку на 5 осіб (т. 1 а.с. 71)

Згідно довідок управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради від 10.04.2020 року, 21.02.2020 року та 21.02.2020 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 брали участь у приватизації квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 63 67).

На підставі рішення міськвиконкому № 172 від 18.03.1993 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого, квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності і вказано тільки ОСОБА_5 . При цьому членів його сім`ї у вказаному свідоцтві не зазначено (т. 1 а.с. 53).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 після смерті якого відкрилася спадщина (т. 1 а.с. 76).

28.11.2018 року ОСОБА_6 звернулася до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Борох Л.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 193), де вказала, що крім неї ще є спадкоємцем ОСОБА_2 , яка самостійно до цього часу за оформленням свідоцтва про право власності на спадщину за законом не зверталася.

04.12.2018 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Борох Л.В. видано ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з 1/2 частки квартири під АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 77).

07.12.2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір дарування 1/2 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до якого ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар вищевказану частину квартири (т. 1 а.с. 77).

В преамбулі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-ХІІ від 19.06.1992 року (в редакції, чинній на момент прийняття рішення про приватизацію та видачі свідоцтва, далі Закон № 2482-ХІІ) зазначено, що цей Закон визначає правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, його подальшого використання і утримання. Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України (ч. 1 ст. 1 Закону № 2482-ХІІ).

Згідно вимог ч. 1 ст. 2 Закону № 2482-ХІІ до об`єктів приватизації належать, в тому числі, квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму.

Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов (ст. 3 Закону № 2482-ХІІ).

За ч. 5 ст. 8 Закону № 2482-ХІІ передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Діючими на час проведення приватизації нормами у пунктах 14,16 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 N 56 передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Тобто, передача квартир у приватну власність громадян, що належали до державного житлового фонду, завершується видачою свідоцтва про право власності на житло за затвердженою формою, де передбачено внесення даних не тільки про відповідальну особу - квартиронаймача, а і членів його сім`ї, які прийняли участь у приватизації.

Оформлення такого свідоцтва із зазначенням тільки ОСОБА_5 , без внесення інших мешканців квартири, що прийняти участь у її приватизації, а саме: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є порушенням їх прав, оскільки в даному випадку свідоцтво про право власності на житло є правовстановлюючим документом, яке реєструється в органах приватизації і підтверджує набуття права власності громадянами на такий об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до ст. 41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

В ч. 2 ст. 15 Закону України «Про власність» № 697-XII від 07.02.1991 року (в редакції, чинній на момент прийняття рішення про приватизацію та видачі свідоцтва, далі Закон № 697-XII) передбачалось, що наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 112 ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент прийняття рішення про приватизацію та видачі свідоцтва, далі ЦК УРСР), майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

З аналізу вказаної правової норми можна зробити висновок, що спільна сумісна власність це власність декількох осіб без визначення їх частки. Зазначивши в свідоцтві про право власності на спірне житло про те, що ОСОБА_5 належить вказана квартира на праві спільної сумісної власності, виконком при цьому не вказав іншого власника (власників) яким належить спірна квартира.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що фактично видане виконкомом свідоцтво про право власності на житло від 20.04.1993 року не відповідає ухваленому ним рішенню № 172 від 18.03.1993 року «Про приватизацію квартири АДРЕСА_1 ».

Вирішуючи справу місцевий суд керувався правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.06.2018 року по справі № 925/797/17, і зазначав, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідачів відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Таким чином, підставою для скасування свідоцтва про право власності на майно має бути визнано недійсним та скасовано рішення органу приватизації на підставі якого було видано вказане свідоцтво.

Проте, у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 927/849/17 та від 17.04.2019 року у справі № 916/641/18 викладено висновок щодо застосування статті 16 ЦК України в контексті вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, існування якого перешкоджає реалізації права власності особи, передбаченого законодавством. Відповідно до цього висновку свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином. Разом з цим свідоцтво видається на підтвердження права, яке виникло внаслідок правочину. Однак якщо саме існування цього свідоцтва призводить до неможливості реалізації права власності іншої особи, то в цьому випадку є підстави для дії абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України, яка передбачає можливість суду захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж встановлений договором або законом (пункти 1-10 абзацу першого частини першої статті 16 ЦК України), оскільки порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права відповідно до статті 16 ЦК України. Зокрема такий захист можливий шляхом визнання недійсним свідоцтва про право власності, якщо такий спосіб, визначений позивачем у його позовній заяві. Водночас законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожна особа має право на ефективний спосіб правового захисту, не заборонений законом.

Зазначений висновок Верховного Суду щодо застосування статті 16 ЦК України підтримано Верховним Судом у його постанові від 08.04.2020 року в справі № 915/1096/18.

Отже, висновки місцевого суду стосовно того, що оскаржуване свідоцтво не порушує права позивачів, а тому позивачі обрали неправильний спосіб захисту своїх прав не оскарживши при цьому саме рішення виконкому № 172 від 18.03.1993 року «Про приватизацію квартири АДРЕСА_1 », на думку колегії суддів є помилковими, з огляду на те, що фактично вказаним рішенням не порушуються права позивачів, оскільки їм надано дозвіл на приватизацію спірної квартири на всіх п`ятьох членів сім`ї, до складу якої увійшли позивачі. Разом з цим, оскаржуване свідоцтво видано не у відповідності до вищевказаного рішення, з огляду на що, підстави для скасування самого рішення виконкому відсутні.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що представником позивачів визнано факт того, що заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.07.2010 року у справі № 2-1123/10 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором, укладеним 16.07.2008 року в розмірі 96 100,28 доларів США. Кредитні кошти отримані та витрачені ОСОБА_1 , в період шлюбу з ОСОБА_2 , на придбання квартири, яка передана в іпотеку банку в рахунок забезпечення виконання зобов`язання за кредитом.

Згідно обставин викладених у мотивувальній частині ухвали Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.10.2020 року у справі №_2-1123/10 виконання вказаного заочного рішення суду проводилося в порядку примусового виконання, під час якого на усе майно боржника накладався арешт, і тільки цією ухвалою суду визнано виданий єдиний виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.

При цьому, представником позивачів визнано факт того, що ОСОБА_3 також мав самостійні кредитні зобов`язання.

Матеріалами справи доведено, що приватизація квартири під АДРЕСА_1 з передачею її у спільну сумісну власність відбулась на усіх її мешканців, в т.ч. і на позивачів, які весь час в ній проживали, і їм достеменно було відомо про завершення оформлення приватизації квартири з видачою свідоцтва про право власності на житло, про смерть ОСОБА_5 , який на день смерті продовжував бути мешканцем квартири та відкриття після його смерті спадщини.

У позовній заяві питання про поновлення строків позовної давності не порушувалось, оскільки, як стверджували позивачі, їм стало відомо про реєстрацію права на 1/2 частину квартири за ОСОБА_4 на підставі договору дарування тільки 15.12.2019 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 193107627.

Однак, враховуючи тривале спільне проживання родини ОСОБА_8 з батьками ОСОБА_9 , доведеність в суді факту наявності тривалого примусового виконання заочного рішення суду про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 , надання згоди дружиною ОСОБА_2 про передачу придбаної квартири в іпотеку, самостійних боргових кредитних зобов`язань у ОСОБА_3 та накладення арешту на їх майно, вказаний позивачами час дізнання з отриманої 15.12.2019 року інформаційної довідки з Єдиного реєстру речових прав та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину квартири, при досліджені встановлених обставин в сукупності усіх доказів, не може свідчити про те, що до грудня 2019 року позивачам не було відомо про оформлення свідоцтва про право власності на житло тільки на ОСОБА_5 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , досяг повноліття у лютому 2003 року.

Отже, позивачі приймали участь у приватизації даної квартири, яка передана у спільну сумісну власність усім мешканцям на підставі рішення органу приватизації в особі виконкому Сумської міської ради від 18.03.1993 року за № 172.

З матеріалів спадкової справи № 18/2018 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 88 років ОСОБА_5 вбачається, що дана справа заведена 29.11.2018 року, і до часу звернення ОСОБА_6 до нотаріуса у Спадковому реєстрі інформація про відкриття спадкової справи була відсутня.

У зв`язку із відкриттям спадкової справи 29.11.2018 року за зверненням дружини померлого ОСОБА_6 щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, приватним нотаріусом 04.12.2018 року отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та щодо суб`єкта, згідно якої дані про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_5 та наявність заборони відчуження, - відсутні.

Разом з цим, апеляційним судом не встановлено порушень з боку нотаріуса в частині оформлення та видачі відповідачу ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину, за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_5 , оскільки фактично нотаріусом було видане вказане свідоцтво на підставі чинних на момент вчинення нотаріальної дії документів, зокрема, свідоцтва про право власності на житло, що видане на ім`я ОСОБА_5 . Відомості стосовно прав третіх осіб на спірну квартиру, що увійшла до складу спадщини, матеріали спадкової справи не містять.

Отже, донька померлого ОСОБА_2 , діючи на власний розсуд, до цього часу не зверталась до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру після смерті батька, як це вона зробила після смерті матері ОСОБА_6 .

Відповідно до статей 71, 75, 76, 80 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

За змістом ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В силу вимог ч. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, раніше діючий інститут позовної давності передбачав початок перебігу позовної давності з дня виникнення права на позов, а діючими нормами цивільного законодавства визначено початок передбачає перебігу позовної давності з дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс13).

Заява про застосування позовної давності подана ОСОБА_4 до суду першої інстанції у визначеному законом порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За правилами встановленими ч.ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Позивачі, тривалий час спільно постійно проживаючи з ОСОБА_5 , - ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , на протязі 29 років з дня оформлення свідоцтва про право власності на житло, а ОСОБА_3 з моменту досягнення ним повноліття, були достеменно обізнані про проведення приватизації квартири за їх участю, а також про час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 , але на протязі цього тривалого часу не цікавилися питанням неправильності оформлення права власності на квартиру, притому що власність зобов`язує, бо маючи кредитні боргові зобов`язання перед стягувачами та наявні арешти на усе майно боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з метою ухилення від майнової відповідальності та погашення своїх боргів за рахунок арештованого майна, фактично погодилися з таким оформленням свідоцтва про право на житло, яке їх з наведених обставин існування кредиторської заборгованості влаштовувало, тому звернулися до суду за захистом порушеного права у тільки у травні 2020 року пропустивши позовну давність, і питання поновлення цього строку з поважних причин в суді не порушили.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 390/34/17 міститься висновок про те, що добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Отже, з урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволені вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 20.04.1993 року виданого Виконавчим комітетом Сумської міської ради народних депутатів на підставі рішення № 172 від 18.03.1993 року «Про передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 та його скасування слід відмови через пропуск позивачами позовної давності.

Щодо заявлених вимог про визнання частки власності у квартирі АДРЕСА_1 за позивачами та померлим ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 по 1/5 частині за кожним, колегія суддів зауважує таке.

Відповідно до статей 61, 64 ЖК УРСР (в редакції, чинній на момент прийняття рішення про приватизацію та видачі свідоцтва, далі ЖК УРСР), користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, а члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

З урахуванням встановлених обставин проведення приватизації квартири, відсутність інших договорів найму на це житлове приміщення, то у разі визначення частки власності на квартиру для усіх мешканців квартири, що прийняли участь у приватизації, розмір такої частки складав 1/5 ідеальну частку.

Проте, внаслідок відмови у задоволенні вимоги про визнання свідоцтва про право власності на житло від 20.04.1993 року недійсним через сплив позовної давності, така вимога не забезпечить відновлення порушеного права позивачів, а тому не підлягає задоволенню.

З таких же підстав не підлягають задоволенню і вимоги позивачів про визнання за ними права власності по 1/5 частині за кожним на спірну квартиру та встановлення факту належності за померлим ОСОБА_5 на праві власності 1/5 частини цієї квартири.

За правилом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Визнання недійсними свідоцтва про право спадщину за законом та договору дарування належать до оспорюваних правочинів, вчинених на підставі іншого оспорюваного правочину свідоцтва про право власності на житло від 20.04.1993 року, бо визнання такого свідоцтва недійсним обрано позивачами як спосіб захисту їх порушеного права, але з порушенням позовної давності, внаслідок чого в задоволені такої вимоги їм відмовлено.

Отже вимоги позивачів, а саме: визнання недійсними свідоцтва про право спадщину за законом та договору дарування не підлягають задоволенню, оскільки оспорюване ними свідоцтво про право власності на житло не визнано в судому порядку недійсним, а саме на підставі цього свідоцтва в подальшому вирішено питання визначення розміру успадкованої частки померлою ОСОБА_10 - 1/2 частина квартири, яка за життя, на власний розсуд, розпорядилася успадкованою ідеальною часткою квартири, подарувавши її своєму сину ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Оскільки договір дарування 1/2 частки квартири ОСОБА_4 не визнано в судому порядку як недійсний правочин, вимоги про скасування державної реєстрації права власності за цим договором в Державному реєстрі права власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. (ст. 1217, 1220 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За правилами встановленими ч.ч. 1, 3, 4 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно зі ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

ОСОБА_2 , як спадкоємець який постійно проживав разом на день смерті із ОСОБА_5 , прийняла спадщину після смерті батька в силу вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, бо протягом 6-ти місяців з дня відкриття спадщини не відмовилась від її прийняття подавши заяву до нотаріуса, тому її слід вважати таким спадкоємцем, що прийняв спадщину у розмірі 1/2 частки квартири.

Її чоловік ОСОБА_1 та син ОСОБА_3 не належать до кола спадкоємців після смерті ОСОБА_5 .

За таких обставин, позовні вимоги про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/10 частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 також не підлягають задоволенню.

Відповідно до статей 374, 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду про відмову у задоволенні позову через обрання неналежного способу захисту заслуговують на увагу, і дають підстави для часткового задоволення апеляційної скарги, та для зміни мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

Всі інші аргументи апеляційної скарги фактично проаналізовані апеляційним судом, і ним надано правову оцінку зазначену вище у мотивувальній частині цієї постанови, проте, вони не дають підстав для висновку про задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява № 4909/04).

Вирішуючи питання судових витрат, керуючись ч. 9 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів покладає на позивачів судові витрати повністю за апеляційний перегляд справи незалежно від результатів вирішення спору і стягує на користь відповідача ОСОБА_4 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 1 500,00 грн. з кожного, фактичне понесення такої суми витрат підтверджено належними доказами.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Казміренко Лариси Олексіївни задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 червня 2021 року змінити в частині мотивів відмову у задоволенні позову, викладених у постанові.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 1500грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 серпня 2021 року

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко