17.10.2022 227/1940/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 жовтня 2022 року м. Добропілля
Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі
Головуючого судді Левченка А.М.,
за участі
секретаря судового засідання Черкасової О.В.,
представника позивача за первісним позовом
та представника відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1
відповідача за первісним позовом та позивача за
зустрічним позовом ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання боргового зобов`язання за договором позики, -
ВСТАНОВИВ
У травні 2021 року до суду надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 вартості належної йому частки в спільному майні подружжя, що становить 294510 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що 03.08.2001 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, який розірваний рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06.05.2021 року. За час шлюбу сторони набули у спільну сумісну власність автомобіль Hyundai Tucson 2018 д.р.н. НОМЕР_1 , 2018 року випуску, вартість якого згідно висновку автотоварознавчого дослідження становить 589 020 грн. Шлюбні відносини на даний час фактично припинились, тому сторони не проживають разом. Автомобіль залишився у користуванні відповідача. На день звернення до суду сторони про порядок поділу майна не домовились.
Ухвалою суду від 31.05.2021 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено. Забезпечено позов шляхом накладення арешту на легковий автомобіль марки HYNDAI TUCSON, 2018 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований 18.01.2019 року за ОСОБА_2 , шляхом заборони його відчуження до набрання законної сили рішенням суду у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
У серпні 2021 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання боргового зобов`язання за договором позики від 10.01.2019 року спільним сумісним зобов`язанням подружжя та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 частки боргового зобов`язання, що становить 325 000 грн.
В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що 10.01.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, за яким останній передав ОСОБА_2 у власність 650 000 грн., яка у свою чергу зобов`язалась повернути вказану суму у строк до 10.01.2022 року. Враховуючи викладене вважає, що з ОСОБА_3 в порядку поділу майна слід стягнути 50% боргу за договором позики від 10.01.2019 року.
Крім того, у серпні 2021 року до суду надійшов відзив, в якому відповідач ОСОБА_2 оспорює вартість спірного автомобіля. В обґрунтування відзиву зазначає, що згідно із розрахунком вартості автомобіля, проведеним на сайті Міністерства економіки України, середньоринкова вартість транспортного засобу HYUNDAI TUCSON, 2018 року випуску, складає 391 800, 00 грн., тобто майже на 200 000 грн. дешевша вартості згідно автотоварознавчого дослідження, яке було виконано на замовлення позивача.
У серпні 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2018 року випуску, був придбаний за багаторічні власні заощадження ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Такі заощадження були на депозитному рахунку ОСОБА_2 в Ощадбанку та зняті з депозиту на передодні придбання автомобіля. Крім того, у спільній власності подружжя перебував автомобіль HYUNDAI AVANTE, який був проданий наприкінці грудня 2018 року, або на початку 2019 року. Крім того у них вдома були готівкові кошти. Всі ці кошти з депозиту, від продажу авто та готівку вони витратили на придбання автомобіля HYUNDAI TUCSON. З 2016 року ОСОБА_3 є військовослужбовцем ЗСУ. До лав ЗСУ позивач пішов працюючи на той момент на ТДВ ШахтаБілозерська, тобто за ним зберігся середній заробіток на шахті, та він отримував заробітну плату в ЗСУ за контрактом, тобто заробітної плати було достатньо для прожиття та здійснення заощаджень.
Про існування Договору безпроцентної позики від 10.01.2019 року позивачу ОСОБА_3 стало відомо при отриманні відзиву. Вважає даний договір фіктивним, укладений заднім числом між відповідачем та іншою особою уже після отримання копії позовної заяви. Якщо відповідачем і укладався в дійсності такий договір, то він був укладений точно не в інтересах родини, оскільки автомобіль був придбаний саме за власні заощадження родини. Щодо незгоди відповідача з висновком експерта за результатами автотоварознавчого дослідження № 04-02 від 20.04.2021 року, зазначає, що даний висновок був виконаний відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням технічних характеристик автомобіля та вартості аналогічних автомобілів на ринку. Наданий відповідачем розрахунок вартості з офіційного сайту Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України не може бути належним доказом та взятий судом до уваги, оскільки вказаний розрахунок здійснений без особистих властивостей та технічних характеристик автомобіля. Вказаний розрахунок використовується для цілей оподаткування транспортним податком.
В судовому засіданні учасники справи та їх представники наполягали вимогах та запереченнях, які викладені ними у поданих до суду заявах по суті справи.
Заслухавши учасників справи та їх представників, дослідивши письмові докази, допитавши свідка, судом встановлено наступне.
Сторони перебували у шлюбі, який був зареєстрований 03.08.2001 року у виконкомі Білозерської міської ради міста Добропілля Донецької області. Від шлюбу мають спільну малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06.05.2021 року шлюб між сторонами розірвано.
Згідно інформації з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів автомобіль Hyundai Tucson, 2018 року випуску, зареєстрований за ОСОБА_2 , дата реєстрації: 18.01.2019 року, що також не заперечується сторонами у справі. Відповідачем ОСОБА_2 не заперечувалось, що вказаний транспортний засіб перебуває в її користуванні після припинення шлюбних відносин.
Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.
Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.
Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.
У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.
Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.
Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд у справі № 760/789/19 зробив правовий висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд врахувавши останню практику Верховного Суду, факт згоди позивача ОСОБА_6 на одержання грошової компенсації, а також те, що він особисто не користується транспортним засобом, дійшов висновку про те, що оскільки спірний транспортний засіб набутий сторонами в період шлюбу, є об`єктом їх права спільної сумісної власності, а тому позивач має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності і, як наслідок, припинення його права власності на спірне майно.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).
Відповідно до ст. 76 ЦПК України Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до зробленого на замовлення адвоката Макєєва О.В. висновку експерта за результатами автотоварознавчого дослідження № 04-02 від 20.04.2021 року середня ринкова вартість автомобіля Hyundai Tucson, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2018 року випуску, з об`ємом двигуна 1999 куб. см., тип палива бензин, КПП-автомат, станом на 20.04.2021 року складає: 589 020 грн.
Відповідачем ОСОБА_2 під час судового розгляду справи оспорено вартість спірного автомобіля у бік її зменшення, на підтвердження чого до відзиву подано роздруківку з веб-ресурсу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України стосовно розрахунку вартості автомобіля, в якому вказано, що станом на 05.08.2021 року середньоринкова вартість транспортного засобу Hyundai Tucson, 2018, для цілей оподаткування транспортним податком відповідно до п. 267.2 ст. 267 ПК України за методикою визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, затвердженої Постановою КМУ № 66 від 18.02.2016 року зі змінами становить: 399 436, 36 грн.
Дослідивши та оцінивши подані сторонами до суду докази щодо визначення дійсної вартості спірного автомобіля суд надає перевагу висновку експерта за результатами автотоварознавчого дослідження № 04-02 від 20.04.2021 року середньої ринкової вартості автомобіля Hyundai Tucson, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2018 року випуску, оскільки з тексту такого висновку вбачається, шо експертом було здійснено оцінку вартості автомобіля з використанням ідентифікаційного номеру автомобіля та номеру двигуна, що містить інформацію для ідентифікації КТЗ, у тому числі з деяких індивідуальних технічних характеристик транспортного засобу, які безумовно впливають на його дійсну вартість, таких як: об`єм двигуна, тип палива, тип коробки передач. При цьому, судовий експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок за ст. 384 КК України. Натомість поданий до суду відповідачем розрахунок вартості транспортного засобу місить лише найменування марки, моделі та року випуску автомобілю, який на ринку може мати різні технічні характеристики, про які вказано вище, які впливають на його вартість.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Основним завданням цивільного судочинства є ефективний захист прав і законних інтересів осіб, у даному випадку сторін по справі. Остаточною метою судового розгляду даної справи є захист спірних прав сторін на спільне сумісне майно подружжя в результаті якого спільна власність має бути розподілена між сторонами у встановленому законом порядку. А тому суд не змінюючи обраного позивачем способу захисту та не виходячи за його межі вважає захистити права сторін у визначений закон і практикою Верховного Суду спосіб. В іншому випадку рішення суду не буде спрямоване на досягнення реального правового результату, оскільки не буде досягнуто практичного захисту спірних прав сторін та не забезпечить конкретного правового становища, яке б виключало необхідність в подальшому звернення до суду з відповідними позовними вимогами для з`ясування та визначення спірних правовідносин.
За таких обставин суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ автомобіля Hyundai Tucson, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2018 року випуску, що є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, шляхом припинення права власності ОСОБА_3 на ідеальну частку автомобіля Hyundai Tucson, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2018 року випуску, яка належить йому на праві спільної сумісної власності, та визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на цілий автомобіль Hyundai Tucson, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2018 року випуску і стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації у виді вартості ідеальної частки автомобіля Hyundai Tucson, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2018 року випуску, що складає 294510,00 грн.
Одночасно, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання боргового зобов`язання за договором позики від 10.01.2019 року спільним сумісним зобов`язанням подружжя та стягнення з стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 частини боргового зобов`язання у розмірі 325 000 грн., виходячи з такого.
Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
На підтвердження обґрунтованості заявлених зустрічних позовних вимог відповідачем ОСОБА_2 подано до суду копію договору безпроцентної позики 10.01.2019 року, за яким позикодавець ОСОБА_4 передає у власність позичальнику ОСОБА_2 650 000 грн., а позичальник ОСОБА_2 зобов`язується повернути їх позикодавцю ОСОБА_4 у строк до 10.01.2022 року.
Згідно ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.
На стадії підготовчого провадження представником позивача було поставлено під сумнів достовірність договору безпроцентної позики 10.01.2019 року, копія з якого була додана до відзиву, та зазначено, що про існування позивачу ОСОБА_3 стало відомо лише після отримання відзиву. Позивач вважає такий договір фіктивним, укладеним заднім числом між ОСОБА_2 та іншою особою вже після отримання позовної заяви. З метою призначення по справі судової експертизи визначення відносної давності виконання документу 13.08.2021 року представником позивача було заявлено клопотання про витребування від відповідача ОСОБА_2 оригіналу договору безпроцентної позики 10.01.2019 року.
Ухвалою суду від 23.02.2022 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. Витребувано від відповідача ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) оригінал договору безпроцентної позики від 10.01.2019 року укладений між позикодавцем ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .
На виконання вимог ухвали суду відповідачем ОСОБА_2 15.09.2022 року повідомлено суд, що у попередніх судових засіданнях при розгляді даної справи суддею Хандуріним В.В. (попередній склад суду) нею повідомлялося про неможливість подати до суду оригінал договору, оскільки у листопаді 2019 року за сімейними обставинами, відповідач вимушена була виїхати до м. Полтави та при переїзді були втрачені деякі документи, у тому числі оригінал вищевказаного договору. Копію договору, яку було надано до суду було залишено у м. Білозерському. На виконання ухвали суду відповідач зверталася до ОСОБА_4 , з яким було підписано вказаний договір та який фактично мешкав у м. Волноваха Волноваського району Донецької області. Як їй повідомлено ОСОБА_4 , вказаний договір знаходився у м. Волноваха. У зв`язку з проведенням на території м. Волноваха активних бойових дій, внаслідок збройної агресії рф, на даний час здійснити доступ до помешкання ОСОБА_4 неможливо. Сам ОСОБА_4 виїхав з м. Волноваха, та на даний час місце перебування його невідомо.
Ухвалою суду від 22.09.2022 року було задоволено клопотання представника позивача про виклик до суду у якості свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .
В судове засідання прибув свідок ОСОБА_7 , який показав суду, що є давнім знайомим Склярових, а саме, є хрещеним батьком їх спільної дитини. Свідок також показав суду, що зі слів ОСОБА_3 йому відомо, що подружжя планувало придбання нового автомобіля Hyundai Tucson за рахунок депозиту, а також за рахунок коштів від продажу автомобіля Hyundai Avante.
Враховуючи, що показання свідка ОСОБА_7 надані суду зі слів ОСОБА_3 , та суду не доведено неможливості допиту ОСОБА_3 , то суд визнає показання свідка ОСОБА_7 , які надані ним з чужих слів, недопустимим доказом у відповідності до вимог ст. 90 ЦПК України.
Свідок ОСОБА_8 в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся шляхом направлення йому судових повісток за адресою, яку зазначено в заяві про виклик свідка.
Представник позивача адвокат Макєєв О.В. пояснив суду, що йому відомо, що свідок ОСОБА_8 на даний час приймає участь у захисті батьківщини, а тому його прибуття до суду не є можливим, оскільки його дійсне місцеперебування на даний час невідоме. Представник позивача адвокат Макєєв О.В. на допиті вказаного свідка не наполягав.
Відповідач ОСОБА_2 пояснила суду, що бажала б заслухати свідка ОСОБА_8 з приводу того, що відомо саме цьому свідку стосовно джерела походження коштів, за які був придбаний спірний автомобіль Hyundai Tucson.
Судом було повторно здійснено виклик свідка ОСОБА_8 шляхом направлення йому судової повістки, а також, з урахуванням пояснень представника позивача стосовно відсутності відомостей про дійсне місцеперебування свідка, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті суду.
Судом також здійснено виклик свідка ОСОБА_4 шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті суду, оскільки адреса його місця проживання смт. Оленівка на даний час знаходиться на території України, яка тимчасовою окупована російським окупаційними військами. Іншої адреси для листування суду не надано.
Незважаючи на вжиття судом передбачених законом заходів для належного виклику свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , останні в судове засідання не з`явились.
Під час судового засідання 17.10.2022 року сторони відмовились від допиту свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_4 .
Відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Таким чином, враховуючи, що оригінал договору безпроцентної позики від 10.01.2019 року укладеного між позикодавцем ОСОБА_4 та позичальником ОСОБА_2 не поданий, а сторона відповідача за зустрічним позовом ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги виходячи з імперативних вимог ч. 6 ст. 95 ЦПК України. При цьому, судом вживались вичерпні процесуальні заходи для сприяння сторонам в отриманні оригіналу такого доказу.
При цьому, представник відповідача за зустрічним позовом адвокат Макєєв О.В., заперечуючи проти вимог зустрічного позову наполягав на тому, що спірний автомобіль у дійсності був придбаний не за кошти отримані за договором безпроцентої позики від 10.01.2019 року, а за кошти, які були заощаджені подружжям за час перебування у шлюбі, у тому числі і за рахунок депозитів та від продажу автомобіля HYNDAI AVANTE. На підтвердження чого подав до суду офіційні відомості про доходи ОСОБА_3 у виді нарахованої йому заробітної плати військовою частиною за місцем проходження військової служби та за місцем роботи ТДВ ШахтаБілозерська на протязі 2016 2020 років, яка сукупно склала 2 018 450,86 млн. грн.
Ухвалою суду від 13.08.2021 року заяву представника позивача про забезпечення доказів задоволено. Витребувано в Добропільському відділенні «Ощадбанк» за адресою: Донецька область, м. Добропілля, вул. Банкова, 43, відомості чи знімались кошти з депозитного рахунку, який було відкрито на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , в 2018-2019рр. та в якій сумі. Витребувано з Територіального сервісного центру № 1444 відомості щодо перереєстрації автомобіля HYNDAI AVANTE зі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , на іншу особу в 2018-2019рр.
На виконання ухвали суду Добропільським відділенням «Ощадбанк» подано до суду відомості по вкладним рахункам, які були відкриті на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у філії протягом 2018 2019 років:
На виконання ухвали суду Територіальним сервісним центром № 1444 подано повідомлено суд, що відповідно інформації з Єдиного державного реєстру ГСЦ МВС легковий автомобіль HYUNDAI AVANTE, 09.01.2019 року був перереєстрований з ОСОБА_2 на іншу особу на підставі договору купівлі-продажу, вартість вказана 167 020 грн.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 пояснила суду, що вказані грошові кошти були передані ОСОБА_3 на його вимогу для вирішення його особистих проблем, яких саме їй достовірно невідомо. Придбання ж автомобілю відбулося за кошти, які були отримані нею за договором безпроцентної позики від 10.01.201 року.
Разом із тим, враховуючи відсутність доказів укладання ОСОБА_2 договору безпроцентної позики від 10.01.2019 року, самі лише пояснення позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 про факт укладання такої угоди, на переконання суду не є достатнім доказом існування такого правочину, а отже і існування сумісного зобов`язання подружжя за таким правочином.
За таких обставин суд приходить до висновку про недоведеність заявлених зустрічних позовних вимог про з стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 частини боргового зобов`язання у розмірі 325 000 грн., та відмовляє у їх задоволенні з зазначених підстав.
Щодо розподілу судових витрат у цій справі суд виходить з такого.
Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
Враховуючи прийняте судом рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, суд вирішує питання розподілу судових витрат шляхом їх стягнення з відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 на користь позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 , виходячи з такого.
Так, з матеріалів цивільної справи вбачається, що позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 понесені судові витрати:
1. У виді сплаченого судового збору: за подання до суду первісного позову в сумі 5 890 грн. 20 коп., який був задоволений судом; за подання до суду заяви про забезпечення позову, яка була задоволена судом, в сумі 454 грн.; за подання до суду заяви про забезпечення доказів, яка була задоволена судом, в сумі 454 грн., а всього на загальну суму 6798 грн. 20 коп. судового збору.
На підтвердження обґрунтованості витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи представником позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом адвокатом Макєєвим О.В. подано:
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Так, судом встановлено, що стороною позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом на підтвердження факту понесення витрат на правову допомогу надано належні, допустимі та достатні докази.
Отже, надані докази підтверджують наявність підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, оскільки цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.
Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах "Баришевський проти України" від 26.02.2015, "Гімадуліна та інші проти України" від 10.12.2009, "Двойних проти України" від 12.10.2006, "Меріт проти України" від 30.03.2004, "East/West Jinnee Limited" проти України" від 23.01.2014 вказував, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.
Сформована практика Європейського суду з прав людини заснована на тому, що заявник має право на відшкодування витрат в розмірі, який був необхідний та розумний і дійсно понесений. Зокрема, у справі "Неймайстер проти Австрії" було вирішено, що витрати на правову допомогу присуджуються в тому випадку, якщо вони були здійснені фактично, були необхідними і розумними в кількісному відношенні (пункт 43 рішення "Неймайстер проти Австрії").
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.
Отже, що стосується понесених позивачем витрат на залучення експерта та проведення експертизи в сумі 1500 грн., то такі витрати позивача не належать до переліку судових, оскільки в межах спірних правовідносин замовлення експертизи та отримання експертного висновку відбулося за ініціативою позивача до звернення до суду з позовом, а тому суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові КАС ВС від 16 грудня 2020 року у справі № 824/647/19-а. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Керуючись ст. 141, 258 -273 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ
Первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спілого майна подружжя задовольнити.
Припинити право власності ОСОБА_3 на ідеальну частку автомобіля Hyundai Tucson, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2018 року випуску, яка належить йому на праві спільної сумісної власності.
Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на цілий автомобіль Hyundai Tucson, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2018 року випуску.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію у виді вартості ідеальної частки автомобіля Hyundai Tucson, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2018 року випуску, що складає 294510,00 грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання боргового зобов`язання за договором позики відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у виді судового збору на загальну суму 6798 грн. 20 коп. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
Заходи забезпечення позову у виді арешту легкового автомобіля марки Hyundai Tucson, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2018 року випуску, шляхом заборони його відчуження, які були застосовані на підставі ухвали Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 31.05.2021 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 18 жовтня 2022 року.

Реквізити учасників справи:

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1

Позивач за зустрічним позовом та відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1

Головуючий суддя А.М. Левченко

17.10.2022