ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4442/22 Справа № 173/246/22 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т.М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина в зв`язку з навчанням,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом (а.с. 1-3), в обґрунтування якого посилався на те, що він є сином відповідача.

Він навчається у Державній спеціальній службі транспорту Міністерства оборони України на 1 навчальному курсі кафедри військової підготовки спеціалістів Держспецтрансслужби Українського Державного університету науки і технології, як курсант, згідно наказу начальника кафедри № 181 з 02.08.2021 року на денній формі навчання. Плановий термін навчання з 02.08.2021 року по червень 2025 року.

Як курсант він отримує грошове забезпечення від держави в розмірі 700,00 грн, який є значно меншим від встановленого законом прожиткового мінімуму.

Його знаходження на повному державному забезпеченні не забезпечує в повній мірі його потреби в зв`язку з навчанням, пов`язані з проходженням військової служби і жодним чином не забезпечує у повному обсязі його потреби на відпочинок, духовний, розумовий та соціальний розвиток на належному рівні. Крім того він потребує матеріальної допомоги, оскільки має проблеми із здоров`ям.

Відповідач матеріальної допомоги в зв`язку з навчанням в добровільному порядку йому не надає, що й стало підставою звернення до суду.

Просить стягнути з відповідача аліменти на своє утримання в зв`язку з навчанням в розмірі ј частини всіх видів заробітку(доходу) відповідача, щомісячно, до закінчення навчання.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина в зв`язку з навчанням задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на його утримання в зв`язку з навчанням в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з 01 лютого 2022 року і до 30 червня 2025 року включно, тобто до закінчення навчання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в сумі 992,40 грн (а.с. 42-45).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачем не доведено, що він дійсно потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням, так як він перебуває на повному державному забезпеченні (а.с. 51-66).

Позивач по справі не скористався своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень, то справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином відповідача та третьої особи, ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

На даний час позивач є повнолітнім і є курсантом першого курсу Державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України кафедри військової підготовки спеціалістів Держспецтрансслужби українського Державного університету науки і технології. Знаходиться на повному державному забезпеченні та проживає у військовому гуртожитку. Плановий термін навчання з 02.08.2021 року по червень 2025 року.

Судом встановлено, що у зв`язку з навчанням позивач несе певні матеріальні витрати, в тому числі і пов`язанні із наявними захворюваннями.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, враховував матеріальний стан сторін, те, що син є повнолітнім, продовжує навчання, позивач знаходиться на повному державному забезпеченні та проживає у військовому гуртожитку, отримує грошове забезпечення та потребує матеріальної допомоги. Відповідачем не надано доказів про розмір його доходу. Судом враховується, що відповідач є інвалідом третьої групи. Згідно наданої довідки МСЕК серії 12 ААВ № 120461 може працювати, рекомендована легка праця - черговий, оператор-диспетчер. Таким чином судом встановлено, що відповідач має можливість працювати, а також має право на призначення пенсії як особа з інвалідністю. В свою чергу судом враховується і та обставина, що відповідач за станом здоров`я потребує лікування. На підставі чого суд приходить до висновку, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу в зв`язку з навчанням сина.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції враховуючи вищевикладене.

У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).

Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

В обґрунтування доводів апеляційної інстанції, апелянт вказує на те, що позивачем не надано жодного доказу щодо підтвердження фактів необхідності та понесення витрат повнолітньої дитини, що продовжує навчання, на придбання повсякденного одягу, предметів особистого догляду, додаткового харчування, лікування, проїзду у вільний від навчання час. Крім того, наголошує, що позивачем також не підтверджено, що вказані витрати необхідні саме у зв`язку з навчанням.

На даний час позивач є повнолітнім і є курсантом першого курсу Державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України кафедри військової підготовки спеціалістів Держспецтрансслужби українського Державного університету науки і технології. Знаходиться на повному державному забезпеченні та проживає у військовому гуртожитку. Плановий термін навчання з 02.08.2021 року по червень 2025 року.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 грудня 2021 року у справі № 753/20347/20 наголосив, що стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними 23 років.

Суд апеляційної інстанції враховує те, що факт навчання позивача підтверджений довідкою від 21.01.2022 № 15 (а.с. 9), передбачає необхідність витрат на потреби, пов`язані з таким навчанням. Крім того, згідно відомостей, зазначених в довідці, позивач навчається на денній формі навчання, що унеможливлює отримання самостійного заробітку та передбачає потребу в матеріальній допомозі з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними 23 років.

А відтак, судом першої інстанції правильно враховано, що курсант ОСОБА_2 на період навчання забезпечується за рахунок держави харчуванням, військовою формою одягу, проживанням в гуртожитку, грошовим забезпеченням у розмірі 700,00 грн. В той же час, крім вище визначеного, дитина потребує витрат на інші потреби - повсякденний одяг, предмети особистого догляду, додаткового харчування, лікування, проїзд у громадському транспорті у вільний від навчання час та інше, що не має змоги забезпечити собі самостійно, у зв`язку із денною формою навчання.

Крім того, колегія суддів зауважує, що розмір державного забезпечення складає 700,00 грн, що є значно менше ніж прожитковий мінімум та вказані кошти не можуть в повному обсязі забезпечити всі потреби позивача.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від обов`язку сплати аліментів, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Твердження апелянта про недоведеність потреби позивачки у матеріальній допомозі дочці у зв`язку з навчанням є необґрунтованими.

Суд першої інстанції правильно констатував, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину на період його навчання у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця до закінчення нею навчання.

Частина доводів апеляційної скарги є аналогічними доводами викладеними у відзиві на позов, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, а тому вони не потребують додаткового правового аналізу.

Доводи апеляційної скарги про те, що апелянт вважає, що позивач має достатнє матеріальне забезпечення зі сторони держави, а тому не потребує матеріальної допомоги зі сторони батька колегією суддів відхиляються, оскільки вказані доводи є припущеннями апелянта та не спростовують факту потреби позивача у матеріальному забезпеченні зі сторони батька. Крім того, колегія суддів зауважує, що перебування повнолітнього сина на державному забезпечені жодним чином не звільняє батька від обов`язку щодо його участі в утриманні його повнолітньої дитини, яка потребує матеріальної допомоги.

Доводи скарги про те, що судом не враховано матеріальний стан та стан здоров`я апелянта спростовується змістом рішення суду першої інстанції, а тому вказані доводи до уваги колегією суддів не беруться, як безпідставні.

Доводи скарги про те, що судом не враховано той факт, що позивач в тому числі знаходиться на повному медичному забезпечені держави, які в тому числі покривають його потреби щодо підтримання його хвороби колегія суддів не бере до уваги, оскільки, ЗУ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей дійсно передбачено для курсантів безоплатна кваліфікована медична допомога у військово-медичних закладах охорони здоров`я, проте, вказаним Законом не передбачено лікування хвороб, які були отримані курсантом до вступу у навчальний заклад в тому числі і генетичних хвороб. А наявність у позивача генетичної хвороби підтверджує факт того, що позивач потребує від батька матеріальної допомоги в тому числі і з метою лікування, яке йому потрібно.

Посилання апелянта на судову практику колегією суддів не береться до уваги, оскільки вказані справи були розглянуті за відмінних обставин від даної справи.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова