Номер провадження: 22-ц/813/2368/22
Справа № 500/9215/18
Головуючий у першій інстанції Жигулін С. М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт», треті особи - Первинна профспілкова організація всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників Ізмаїльського морського торгового порту, регіональна філія «Одеська залізниця» приватного акціонерного товариства «Українська залізниця», про скасування розпорядження про притягнення до відповідальності,

встановив:

26.12.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» (далі ДП «ІЗМ МТП»), треті особи: Первинна профспілкова організація всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників Ізмаїльського морського торгового порту (далі ППО ВПС «Захист справедливості» працівників ІЗМ МТП), регіональна філія «Одеська залізниця» ПрАТ «Українська залізниця», про скасування розпорядження про притягнення до відповідальності.

Позовні вимоги були обґрунтовані наступним.

Розпорядженням ДП «ІЗМ МТП» за № 21 від 12.09.2018 року позивач ОСОБА_1 був притягнутий до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану ДП «ІЗМ МТП» у розмірі 5173,68 грн. у зв`язку з пошкодженням вагонів №61919163 та № 63246458, оскільки 01.09.2018року під час керування краном п/к «Сокол» № 65 здійснив пошкодження скоби лісної стойки вагонів №61919163 та №63246458.

Крім того, 08.11.2018 року розпорядженням № 35 ДП «ІЗМ МТП» ОСОБА_1 притягнуто до матеріальної відповідальності за пряму шкоду, завдану ДП «ІЗМ МТП» у розмірі 3 112,32 грн., у зв`язку з пошкодженням вагонів № 61919163 та №63246458.

В результаті завданої шкоди ДП «ІЗМ МТП» сплатило ПрАТ «Українська залізниця» за ремонт пошкодження в першому разі 5 173,68 грн., а в другому - 3 112,32 грн.

Посилаючись на те, що під час роботи на крані п/к «Сокол» № 65 за допомогою грейфера позивач не торкався бортів вагону, а тому відсутня шкода від його дій, позивач ОСОБА_1 просив його позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.02.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені (а.с.113-114).

Визнано незаконними та скасовані розпорядження ДП «ІЗМ МТП» за № 21 від 12.09.2018 року та № 35 від 08.11.2018 року про притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності.

Зобов`язано ДП «ІЗМ МТП» повернути ОСОБА_1 стягнуту частину заробітної плати в сумі 8 285,68 грн.

Стягнуто з ДП «ІЗМ МТП» на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 2704,80грн.

В апеляційній скарзі ДП «ІЗМ МТП» ставить питання про скасування рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.02.2021 року, ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.02.2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення.

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (а.с.169-172,175).

Колегія суддів також зазначає, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 28.09.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 07.10.2022 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше року (а.с. 134), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 13 ч.1 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих у порядку, передбаченому ст.ст. 81-89 ЦПК України.

Долученими до матеріалів справи доказами доведено, що розпорядженнями ДП «ІЗМ МТП» за № 21 від 12 вересня 2018 року та № 35 від 08 листопада 2018 року ОСОБА_1 притягнуто до матеріальної відповідальності за те, що під час керування краном п/к «Сокол» № 65 він здійснив пошкодження скоби лісної стойки вагонів №61919163, №63246458, в результаті чого підприємство сплатило на користь ПрАТ «Українська залізниця» за ремонт пошкодження в першому разі 5173,68 грн., а в другому - 3112,32 грн.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції звернув увагу на те, що будь-яке судове рішення повинно бути направлене на настання відповідних юридичних наслідків, а судовий розгляд повинен мати ознаки ефективності. За наявними доказами суд повинен задовольнити вимоги або ж відмовити в їх задоволенні, належним чином вмотивувавши таке рішення. При цьому, суд у процесі розгляду справи повинен керуватися реальними, а не уявними мотивами ухвалюючи відповідне рішення, унеможливлюючи зловживання сторонами своїх прав, спрямоване на затягування процесу. Відповідно до ст.ст. 1-2, 11-13 ЦПК України сторона, звертаючись до суду з відповідними вимогами, повинна чітко дотримуватися основних засад судочинства, враховуючи специфіку відповідного процесу, виконувати свої обов`язки та користуватися наданими їй процесуальними правами, не допускаючи при цьому зловживання ними.

Окрім вказаного, суд зауважує, що цивільний процес має змагальний характер, а тому на сторону покладається відповідний набір процесуальних обов`язків, в тому числі щодо надання необхідних доказів стосовно спірного питання, включно з власної ініціативи в процесі збирання цих доказів.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 працює механізатором (докером-механізатором) комплексної бригади на навантажувально-розвантажувальних роботах 1 класу ВПК-2 у ДП «ІЗМ МТП».

Так, позивачем ОСОБА_1 01.09.2018 року дійсно виконувались навантажувально-розвантажувальні роботи за допомогою крану п/к «Сокол» № 65, що не заперечувалось сторонами, а тому у відповідності до вимог ч.1 ст. 82 ЦПК України вказана обставина є підставою для визнання її такою, що не підлягає доказуванню.

Разом з тим, матеріали справи не мають доказів того, що в діях позивача маються порушення Інструкції по охороні праці №4 (машиніст крана), зокрема відхилення стріли і канатів, а також навал грейфером на борт вагону.

Колегія суддів зазначає, що оскільки з позову вбачається, що ДП «ІЗМ МТП» поклав на ОСОБА_1 відповідальність за шкоду, завдану підприємству, в якому позивач працює, то він має нести, у разі доведення, відповідальність за шкоду, завдану при виконанні трудових обов`язків.

Застосування норми матеріального права до обставин позову, поданого позивачем, є виключним повноваженням суду.

Так, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків (стаття 130 КЗпП України).

Згідно зі статтею 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

За статтею 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у визначених випадках.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

В свою чергу, згідно з ч.1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Отже, відшкодування шкоди, заподіяної працівником підприємству врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 жовтня 2018 року у справі № 199/6426/15-ц (провадження № 61-14201св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 463/4040/15-ц (провадження № 61-23441св18), від 22 квітня 2020 року у справі № 489/1902/18 (провадження № 61-282св19).

Звертаючись до суду з відзивом на позов, представник відповідача посилався на те, що факт стягнення з позивача в першому разі 5 173,68 грн., а в другому - 3 112,32 грн., є встановленим, що у свою чергу є підставою для повернення цих коштів організації в порядку регресу з винної особи (а.с.18-22).

Проте, як було вказано вище, за змістом ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Матеріальна відповідальність працівників - це один з видів юридичної відповідальності, що виражається в обов`язку працівників покрити повністю або частково матеріальну шкоду, що була заподіяна з їх вини.

Працівники є відповідальними за заподіяну невиконанням своїх обов`язків шкоду.

Разом з тим, для настання відповідальності необхідна сукупність обставин:

а) факт порушення трудових обов`язків;

б) завдана пряма дійсна шкода підприємству;

в) винні, протиправні дії чи бездіяльність;

г) причинний зв`язок між діями працівника та завданою шкодою.

Дані підстави є взаємодоповнюючими, відсутність хоча б однієї з них виключає відповідальність.

Проте матеріали справи не містять доказів того, в чому виразилось порушення трудових обов`язків позивачем, не відображено це і в розпорядженнях №21 від 12.09.2018р. та № 35 від 08.11.2018 р. та не доведено, в чому саме полягають винні дії позивача.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що сама по собі діяльність по виконанню навантажувально-розвантажувальних робіт під час керування краном п/к «Сокол № 65 не дає підстав вважати винним механізатора ОСОБА_1 в пошкодженні вагонів.

Так, із письмових пояснень ОСОБА_1 , які ним дані 06.09.2018 року, слідує, що він під час виконання трудових обов`язків 01.09.2018 року виконував вимоги Інструкції по охороні праці № 4, відхилення стріли канатів не допускав, грейфером борту на торкався (а.с.13).

Зазначені доводи позивача ОСОБА_1 матеріалами справи не спростовані, а тому в його діях відсутні такі ознаки правопорушення, як факт порушення ним своїх трудових обов`язків та допущення ним винних протиправних дій при виконанні цих трудових обов`язків.

Колегія суддів також зазначає, що згідно ст. 136 КЗпП України, покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.

Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові.

Існує два способи стягнення шкоди:

а) за розпорядженням роботодавця, коли працівник визнає вину та згоден відрахуванням, проте якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.

б) на підставі рішення суду.

Якщо завдано збитки безпосередньо підприємству, а працівник буде нести відповідальність в межах середньомісячного заробітку, то відшкодування здійснюється шляхом утримання суми завданої шкоди з зарплати працівника (не більше ніж 20% з однієї зарплати). В інших випадках завдана шкода стягується за рішенням суду.

Судовому розгляду підлягають: заяви власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу, а також заяви фізичних осіб, які використовують найману працю, до працівника про відшкодування шкоди в розмірі, що перевищує середній місячний заробіток, а також в розмірі, що не перевищує цей заробіток (перевищує, але законом встановлена відповідальність в межах середнього місячного заробітку), якщо відшкодування не може бути проведене за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу шляхом відрахування із заробітної плати.

Колегія суддів також зазначає, що ППО ВПС «Захист справедливості» працівників ІЗМ МТП у повному обсязі погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 , про що її голова ОСОБА_2 надав суду першої інстанції відповідну заяву (а.с.78-80).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини ( далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Колегія суддів також зазначає, що суд першої інстанції обгрунтовано розподілив між сторонами судові витрати, з урахуванням чого та у відповідності до вимог ст. 141-142 ЦПК України стягнув на користь позивача з відповідача судовий збір у сумі 704,8 грн. та 2000 грн. витрат на правничу допомогу, що загалом складає 2704,80 грн.

Що стосується посилання суду першої інстанції на постанову Одеського апеляційного суду від 11 грудня 2020 року, а також посилання заявника апеляційної скарги на ухвалу Верховного Суду від 04 лютого 2021 року, то колегія суддів зазначає, що постановою Верховного Суду від 07.07.2021 року у справі № 500/9201/18, провадження № 61-19437св20, було частково задоволено касаційну скаргу ДП «ІЗМ МТП». Постанову Одеського апеляційного суду від 11 грудня 2020 року змінено та викладено її мотивувальну частину у редакції постанови Верховного Суду.

Верховний Суд виходив із того, що в даному випадку спірні правовідносини регулюються трудовим законодавством, а не цивільним, а тому посилання суду апеляційної інстанції на ст. 1191 ЦК України є безпідставним, у зв`язку з чим виключив із мотивувальної частини постанови Одеського апеляційного суду від 11 грудня 2020 року посилання на ст. 1191 ЦК України.

В іншій частині постанову Одеського апеляційного суду від 11 грудня 2020 року було залишено без змін, так як зазначені обставини в цілому не впливають на правильність висновків суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07.10.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра