КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/1225/2022 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 вересня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 10 вересня 2021 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

УСТАНОВИВ:

у серпні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з останньої на користь позивача 225 000,00 євро.

10 вересня 2021 року ОСОБА_3 подав до Голосіївського районного суду м. Києва заяву про забезпечення позову, де просив накласти арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 .

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10 вересня 2021 року у задоволенні заяви представника позивача - ОСОБА_4 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій вказував на наявність між сторонами дійсного спору, можливість відчуження відповідачкою нерухомого майна та реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, які суд першої інстанції не прийняв до уваги. Просив скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 10 вересня 2021 року та прийняти нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на викладені у ній доводи, просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Суд, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вважає за необхідне апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_4 задовольнити, керуючись наступним.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що представником позивача не доведені обставини та конкретні причини, з посиланням на докази, які призведуть до неможливості забезпечення виконання рішення у цій справі у разі його задоволення. При таких обставинах суд першої інстанції дійшов висновку, що немає підстав для задоволення вимоги про забезпечення позову.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками, виходячи з наступного.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, представник позивача зазначив, що за період судового розгляду цієї справи з власності відповідачки вибуло дві квартири та одне нежиле приміщення, отже, відповідачем вчинено дії, які призвели до зменшення наявного в неї майна, тому, як наслідок, на переконання позивача, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволенні позову. Позивач просив накласти арешт на нерухоме майно, яке перебуває у власності відповідачки, площею 149,20кв.м., відповідно, їх вартість становить орієнтовно 150 000,00 євро, що на переконання позивача, є співмірним з заявленими позовними вимогами в розмірі 225 000,00 євро.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зокрема зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

З наведених вищевказаних положень закону вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог. Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 08 серпня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з останньої на користь позивача 225 000,00 євро(а.с. 2-5).

Позовна заява обґрунтована тим, що 02 січня 2010 року позивач надав відповідачці в борг на підставі договору позики 225 000,00 євро. На підтвердження отриманої суми відповідачка надала розписку, в якій зобов'язалася повернути борг та до погашення боргу не відчужувати належне їй нерухоме майно. Позивач звернувся до відповідачки 18 липня 2019 року з письмовою вимогою про повернення позики, але відповідачка позику не повернула.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09 серпня 2019 року відкрито провадження у цій цивільній справі (а.с. 8).

10 вересня 2021 року ОСОБА_3 подав до Голосіївського районного суду м. Києва заяву про забезпечення позову, де просив накласти арешт на майно, що належить ОСОБА_2 , зокрема: - нежилі приміщення №№ 1, 2, лоджія, балкон, лоджія (в літ. А), загальна площа: 87,1 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; - нежилі приміщення №№ 1, 2, лоджія, лоджія (в літ. А), загальна площа: 62,1 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 11-15).

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що цей вид забезпечення є необхідним, оскільки, за період судового розгляду цієї справи з власності відповідачки вибуло дві квартири та нежиле приміщення, отже, відповідачем вчинено дії, які призвели до зменшення наявного в неї майна, тому, як наслідок, на переконання позивача, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Оскільки позивач просив накласти арешт на нерухоме майно, яке перебуває у власності відповідачки, площею 149,20кв.м., відповідно, їх вартість становить орієнтовно 150 000,00 євро, що на переконання позивача, є співмірним з заявленими позовними вимогами в розмірі 225 000,00 євро.

До заяви про забезпечення позову додано такі докази: роздруківка з Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 15 липня 2019 року (а.с. 16-17, 18-19, 20-21), роздруківка з Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 09 вересня 2021 року (а.с. 22-24), з яких вбачається, що станом на 15 липня 2019 року у власності відповідачки ОСОБА_2 перебували об`єкти нерухомого майна за адресами: АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 ; АДРЕСА_5 , які станом на 09 вересня 2021 року відсутні у власності ОСОБА_2 .

Отже, з вказаних роздруківок з Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обтяжень вбачається, що станом на день звернення до суду із заявою про забезпечення позову кількість об`єктів нерухомого майна, які перебували у власності ОСОБА_2 , зменшилася на три об`єкти нерухомого майна.

Крім того, до заяви про забезпечення позову додано роздруківки з сайту щодо вартості нерухомого майна в АДРЕСА_6 (а.с. 25-27), які підтверджують, що запропоновані позивачем заходи забезпечення позову є співмірними з заявленими позовними вимогами.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10 вересня 2021 року у задоволенні заяви представника позивача - ОСОБА_4 про забезпечення позову відмовлено (а.с. 29-31).

Відмовляючи представника позивача - ОСОБА_4 в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не наведено достатніх підстав для забезпечення позову, не надано відомостей та не зазначено доказів, якими підтверджується, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову.

Разом із тим, такі висновки суду першої інстанції є помилковими та не узгоджуються із предметом позову і доказам, наявним в матеріалах справи.

Так, із наданих заявником доказів вбачається, що між сторонами дійсно виник спір, за період судового розгляду цієї справи з власності відповідачки вибуло три об`єкти нерухомого майна, зокрема, дві квартири і нежиле приміщення, тому існує реальна можливість відчуження відповідачкою належного їй нерухомого майна, крім того, позивач довів співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.

Отже, припущення позивача про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, на переконання суду апеляційної інстанції, є обґрунтованим, та підтвердженим належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами.

За таких обставин можна вважати, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду про відсутність доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду і наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, не ґрунтуються на оцінці доказів, наявних в матеріалах справи.

Таким чином, ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 10 вересня 2021 року не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення заяви про забезпечення позову, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду та ухвалення нового судового рішення по суті заяви.

Апеляційним судом встановлено відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, що право власності на нежилі приміщення №№ 1, 2, лоджія, балкон, лоджія (в літ. А), загальна площа: 87,1 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; нежилі приміщення №№ 1, 2, лоджія, лоджія (в літ. А), загальна площа: 62,1 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , з 08.10.2021 року зареєстровано за ОСОБА_8 , якого не залучено до участі у даній справі.

З огляду на вказане, майно, на яке заявник просить накласти арешт, станом на день вирішення питання судом апеляційної інстанції, не належить відповідачу по справі - ОСОБА_2 , що є підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 77-82, 263, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задовольнити.

Скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 10 вересня 2021 року і прийняти нову постанову.

Заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про забезпечення позову залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 08 вересня 2022 року.

Суддя - доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Н.В. Ігнатченко