ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи: 522/24566/21

Апеляційне провадження № 22-ц/813/6338/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Кузьмук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Павленка Сергія Валерійовича в інтересах акціонерного товариства «Кредобанк» на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 20 грудня 2021 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Яреми Х.С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви про забезпечення позову

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Заява обґрунтована тим, що 18 листопада 2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. вчинено виконавчий напис №4885, за яким було запропоновано звернути стягнення на рухоме майно, а саме: автомобіль Mitsubishi Outlander, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить йому ( ОСОБА_1 ) та перебуває у заставі акціонерного товариства «Кредобанк» на підставі договору застави від 27 березня 2019 року для забезпечення виконання кредитного договору від 26 березня 2019 року, укладеного між ним ( ОСОБА_1 ) та АТ «Кредобанк». Зазначав, що виконавчий напис вчинений з порушенням вимог ст.ст.87,88 Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та розмір грошових коштів у сумі 654 927,98 грн., про стягнення яких зазначено у спірному виконавчому написі нотаріуса, є необґрунтованим, у зв`язку з чим він ( ОСОБА_1 ) має намір звернутись до суду з позовом до АТ «Кредобанк», треті особи: приватний нотаріус та приватний виконавець, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. На підставі виконавчого напису:

- 13 грудня 2021 року відкрито виконавче провадження;

- 15 грудня 2021 року винесені постанови про арешт та розшук транспортного засобу;

- приватним виконавцем встановлена дата та час для особистого візиту боржника - 24 грудня 2021 року.

Посилаючись на те, що банк обрав спосіб задоволення своїх майнових вимог звернення стягнення на його транспортний засіб на підставі виконавчого напису нотаріуса, по відношенню якого приватним виконавцем вже вчиняються дії, спрямовані на вилучення вказаного автомобіля, проте він намагається захистити своє право шляхом визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню через порушення норм чинного законодавства при його вчиненні та наявності спору про розмір заборгованості, що підлягає стягненню, заявник просив суд забезпечити майбутній позов шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується в судовому порядку в рамках виконавчого провадження № 67872394 (а.с.1-6).

Короткий зміст судового рішення, що оскаржується

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 20 грудня 2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Зупинено стягнення за виконавчим написом приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. № 4885 від 18 листопада 2021 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Кредобанк» заборгованості в розмірі 654 927,98 грн. (а.с.26-27).

Задовольняючи заяву про забезпечення майбутнього позову, суд виходив з того, що зі змісту заяви та наданих позивачем доказів вбачається наявність між сторонами спору щодо виникнення заборгованості. Суд, враховуючи, що приватним виконавцем накладено арешт та оголошено в розшук автомобіль ОСОБА_1 , дійшов висновку про наявність підстав вважати, що не застосування заходу забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову. При цьому, обраний вид забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, не призведе до надмірного обмеження майнових прав відповідача. Отже, для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, забезпечити реальне та ефективне виконання судового рішення, у разі, якщо таке буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, суд дійшов висновку про задоволення заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Павленко С.В. в інтересах АТ «Кредобанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 20 грудня 2021 року скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви про застосування заходів забезпечення позову (а.с.49-51).

В обґрунтування скарги апелянт послався на те, що судом першої інстанції неповно встановлені обставини, які мають значення для справи, а тому оскаржувана ухвала є безпідставною та такою, що суперечить нормам цивільного законодавства. В ухвалі не зазначено яка існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Сам по собі лише факт наявності позову та відкритого виконавчого провадження і вказівка на це не є підставою вважати, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову. Тим більше відсутні підстави вважати, що існує реальна загроза невиконання рішення, якщо предмет застави перебуває у розшуку, не знайдений приватним виконавцем та не перебуває в процесі примусової реалізації на публічних торгах. Окрім того, у клопотанні про забезпечення позову та в оскаржуваній ухвалі суду відсутні відомості про необхідність здійснення зустрічного забезпечення позову та заходи зустрічного забезпечення позову, а тому є підстави вважати, що оскаржувана ухвала прийнята на підставі заяви, яка не відповідає вимогам ч.1 ст.150 ЦПК України.

Інші учасники процесу не скористались правом подачі відзиву на апеляційну скаргу.

З урахуванням вимог п.4 ч.8 ст.128, ч.2 ст.372 ЦПК України сторони належним чином повідомлені про слухання справи в апеляційній інстанції на 19 липня 2022 року о 15.30 год. Від представника апелянта до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника АТ «Кредобанк».

Сторони,будучі обізнаними про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, не виявили бажання скористатись правом прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в порядку, передбаченому ст.212 ЦПК України.

Колегією суддів враховано, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду. Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/1, від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.

Враховуючи наведене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 05 липня 2022 року у відсутності сторін, належним чином повідомлених про розгляд справи, що в розумінні вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову у спосіб заявлений позивачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права

Предметом апеляційного розгляду є питання наявності правових підстав для вжиття заходів забезпечення майбутніх позовних вимог шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником в судовому порядку.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, у пункті 6 частини 1 якої передбачено, що позов може забезпечуватись зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому засіданні.

Згідно із ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості й адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Таким чином, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в судовому процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.

Адекватність заходу для забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду в разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Згідно з ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Відповідно до ст.50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За положеннями п.2 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій, зокрема, у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Як зазначалось, п.6 ч.1 ст.150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку. Отже, виходячи із специфіки вказаного виду забезпечення позову, підставою для його застосування є оскарження боржником виконавчого документа. Фактично законодавець визначив, що саме по собі оскарження виконавчого документа свідчить про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову, а тому передбачив можливість зупинення стягнення за таким виконавчим документом як вид забезпечення позову.

Предметом майбутнього позову ОСОБА_1 є визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, тобто вимога немайнового характеру.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що в аналогічному випадку, коли позивач звернувся до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення в разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому, в таких немайнових спорах має досліджуватися те, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (близька за змістом правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 16 серпня 2018 р. у справі № 910/1040/18, від 25 лютого 2019 р. у справі № 924/790/18, від 11 жовтня 2019 р. у справі № 910/4762/19, від 21 лютого 2020 р. у справі № 910/9498/19, від 30 вересня 2020 р. у справі № 910/19113/19, від 30 листопада 2020 р. у справі № 910/217/20, від 17 грудня 2020 р. у справі № 910/11857/20, від 15 січня 2021р. у справі № 914/1939/20, від 13 травня 2021 р. у справі № 916/2761/20).

Крім того, Верховний Суд неодноразово висловлював позицію про те, що у випадку оскарження в судовому порядку виконавчого напису нотаріуса шляхом подання позову про визнання його таким, що не підлягає виконанню, застосування заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі такого виконавчого напису є адекватним та ефективним способом забезпечення позову. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постановах Верховного Суду від 06 квітня 2020 р. у справі № 203/1491/19, від 30 вересня 2020 р. у справі № 910/19113/19 тощо.

Враховуючи, що приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису, яким передбачено вилучення майна у позивача, та постанови про арешт та розшук майна боржника, а позивач оскаржує такий виконавчий напис у судовому порядку шляхом подання позову про визнання його таким, що не підлягає виконанню, через те, що вважає, що такий виконавчий напис здійснено з порушенням норм чинного законодавства, існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову до вирішення спору по суті (шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису від 18 листопада 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом, яким звернено стягнення на майно) може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача (у разі задоволення позову), за захистом яких він мав намір звернутись до суду. 20 грудня 2021 року позивач ОСОБА_1 надав суду позовну заяву про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (а.с.24).

Адже у разі, якщо до закінчення розгляду даної справи приватним виконавцем буде примусово реалізовано майно на прилюдних торгах, то позивач не зможе захистити або поновити свої права в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, що істотно ускладнить чи взагалі унеможливить поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Колегія суддів вважає, що застосування заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом, яким звернено стягнення на майно, є адекватним та ефективним способом забезпечення позову.

При цьому, захід забезпечення позову про зупинення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса не є тотожним з позовною вимогою про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, оскільки в даному випадку до вирішення спору по суті про відповідність/невідповідність оспорюваного виконавчого напису вимогам закону лише зупиняється процедура виконання такого виконавчого напису з метою надання можливості позивачу захистити або поновити свої права в межах одного цього судового провадження, без нових звернень до суду.

Обраний позивачем захід забезпечення позову пов`язаний із позовними вимогами та є співмірним із заявленими вимогами у цій справі.

Доводи апелянта щодо зустрічного забезпечення є необґрунтованими. Так, за положеннями ч. 1 ст.154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Враховуючи наведене правило процесуального закону, суд має право, однак він не зобов`язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача. Випадки обов`язкового застосування зустрічного забезпечення встановлені ч.3 ст.154 ЦПК України, відповідно до якої суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо:

- позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або

- суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Зазначена правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 61-11274св18.

У матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують обставини, за наявності яких суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення.

У відповідності до ч.6 ст.154 ЦПК України відповідач не позбавлений права звернутись з клопотання про вжиття заходів зустрічного забезпечення, надавши докази, які на його думку підтверджують наявність обставин для такого забезпечення.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 08 лютого 2022 року банк звертався до суду із клопотанням про зустрічне забезпечення, у задоволенні якого відмовлено ухвалою суду від 14 лютого 2022 року (а.с.33-35,43-44). Ухвала про відмову у зустрічному забезпеченні сторонами оскаржена не була.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Викладені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновків щодо незаконності і неправильності судового рішення.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, тому підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, враховуючи положення ст.141 ЦПК України, правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Кредобанк» оплаченого судового збору за подання апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Павленка Сергія Валерійовича в інтересах акціонерного товариства «Кредобанк» залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 20 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 липня 2022 року.

Головуючий:

Судді: