Номер провадження: 22-ц/813/3835/22
Справа № 495/7887/19
Головуючий у першій інстанції Мишко В. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 травня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловим будинком, що перебуває у спільній частковій власності,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

29 серпня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловим будинком, що перебуває у спільній частковій власності (а.с.1-8).

Позивач просила суд визначити між ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Білгород-Дністровського Одеської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 03 жовтня 1996 року Білгород-Дністровським МВ ГУ МВС України в Одеській області, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , порядок користування житловим будинком який в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею - 45,0 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м., надвірних будівель літ. «Б» - літньої кухні, літ. «Г» - душу, літ. «Д» - вбиральні, споруди 1-5, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їм на праві спільної часткової власності, згідно варіантів, визначених висновком судової будівельно-технічної експертизи; судові витрати розподілити згідно Цивільного процесуального кодексу України.

31 липня 2020 року від представника позивача ОСОБА_2 адвоката Васильєва П.О. до суду надійшла уточнена позовна заява, згідно із якою змінено предмет та підстави позову.

Так, представник позивача просить суд:

- визначити між ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Білгород-Дністровського Одеської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 03 жовтня 1996 року Білгород-Дністровським МВ ГУ МВС України в Одеській області, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , порядок користування житловим будинком який в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею - 45,0 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м., надвірних будівель літ. «Б» - літньої кухні, літ. «Г» - душу, літ. «Д» - вбиральні, споруди 1-5, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їм на праві спільної часткової власності згідно ІІІ Варіанту Висновку № 02/01 судової будівельно-технічної експертизи, складеного судовим експертом Шевчук А.М., який є невід`ємною частиною судового рішення;

- судові витрати розподілити згідно Цивільного процесуального кодексу України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 травня 2021 року уточнену позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловим будинком, що перебуває у спільній частковій власності задоволено. Визначено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 порядок користування житловим будинком який в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 45,0 кв.м., житловою площею - 28.4 кв.м., надвірних будівель літ. «Б» - літньої кухні, літ. «Г» - душу, літ. «Д» - вбиральні, споруди 1-5, який розташований адресою: АДРЕСА_1 , що належить їм на праві спільної часткової власності, згідно ІІІ Варіанту Висновку № 02/01 судової будівельно-технічної експертизи, складеного 15.04.2020 року судовим експертом Шевчук А.М., який є невід`ємною частиною судового рішення. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати пов`язані з оплатою судового збору за розгляд позовної заяви у розмірі 768 гривень 40. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати пов`язані з оплатою судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 1/2 частини вартості експертизи, що становить 3 000 (три тисячі) гривень.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити та постановити нове рішення, яким позов задовольнити частково та визначити між позивачем та відповідачем порядок користування житловим будинком згідно із найбільш доцільному варіанту поділу житлового будинку, розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , з відхиленням від ідеальних часток співвласників (по 1/2 частки), зазначеному у дослідженні №12/10 від 12.11.2020р. судової будівельно-технічної експертизи, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції був залишений поза увагою інший висновок №12/10 від 12.11.2020р. того ж самого експерта, зроблений під час розгляду вказаної цивільної справи, який відповідач замовив самостійно.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.

У відзиві ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив на апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що подача вказаного висновку експерта подана представником відповідача після закриття підготовчого провадження, а тому правильно не прийнята судом до уваги.

Сповіщення сторін.

У судове засідання, призначене на 03 серпня 2022 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи шляхом направлення судової повістки в підсистему «Електронний суд».

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повне судове рішення виготовлено 15 серпня 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 серпня 2017 року, виданого державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір І.В. та зареєстрованого в Реєстрі за № 3039 (спадкова справа № 17/2016), належать 1/2 частки житлового будинку, який в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею - 45,0 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м., надвірних будівель літ. «Б» - літньої кухні, літ. «Г» - душу, літ. «Д» - вбиральні, споруди 1-5, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 серпня 2017 року № 94708573 державну реєстрацію права власності на 1/2 частки житлового будинку, який в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею - 45,0 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м., надвірних будівель літ. «Б» - літньої кухні, літ. «Г» - душу, літ. «Д» - вбиральні, споруди 1-5, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , проведено за ОСОБА_2 .

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06 липня 2018 року № 129990055 вбачається, що іншим співвласником 1/2 частки житлового будинку, який в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею - 45,0 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м., надвірних будівель літ. «Б» - літньої кухні, літ. «Г» - душу, літ. «Д» - вбиральні, споруди 1-5, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26 вересня 2017 року, виданого державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір І.В., зареєстрованого в Реєстрі за № 3453, являється ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

За твердженням позивача, ОСОБА_1 з травня 2017 року та продовжуючи з моменту отримання ним вказаного свідоцтва про право на спадщину та проведення за ним державної реєстрацію права власності на 1/2 частки у спірному житловому будинку, чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні 1/2 частки, яка належить позивачу, у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Незважаючи на це, як вже зазначалось, відповідачем на сьогоднішній день чиняться перешкоди у користуванні та розпорядженні 1/2 частки житлового будинку, який в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею - 45,0 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м., надвірних будівель літ. «Б» - літньої кухні, літ. «Г» - душу, літ. «Д» - вбиральні, споруди 1-5, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить Позивачу.

Позивач вказує, що відповідач не надає їй доступу до вказаного житлового будинку, в якому її належить 1/2 частки на праві спільної часткової власності, та яка має вказані права щодо вільного володіння, користування та розпорядження належним їй майном. Відповідач мотивує такі перешкоди тим, що наразі не визначено порядок користування даним житловим будинком та не визначено, яка саме конкретна частка у спільній частковій власності позивачки та відповідача належить їм по факту.

Вказане підтверджується листом Білгород-Дністровського ВП ГУ НП в Одеській області від 13 червня 2017 року № 42/11505; листом Білгород-Дністровського ВП ГУ НП в Одеській області від 29 серпня 2017 року № 42/17574; матеріалами ЖЄО № 5874 від 30 травня 2017 року, матеріалами ЖЄО № 11827 від 23 серпня 2017 року; матеріалами ЖЄО № 9298 від 10 серпня 2018 року.

Таким чином, позивач зазначає, що між нею та відповідачем на даний час існує спір щодо порядку користування житловим будинком, що належить їм на праві спільної часткової власності, який може бути вирішений на підставі висновку судового експерту про визначення порядку користування спірним житловим будинком.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як передбачено ч.1 ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Як визначено ч.ч.1-3 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Аналіз вищевказаних норм права, закріплених Конституцією України та Цивільним кодексом України, які знайшли своє тлумачення у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» дає підстави дійти висновку про те, що Позивач, як власник вищевказаної частки майна, має право вільно, на власний розсуд, без будь-яких порушень з боку третіх осіб, користуватись та розпоряджатись належною часткою вказаного майна.

При цьому, згідно із ч.ч.1-2 ст.355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст.356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною 1 ст.358 Цивільного кодексу України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

В свою чергу, частиною 1 ст.361 Цивільного кодексу України гарантовано, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Наведені норми цивільного законодавства, які поєднані із загальними засадами актів цивільного законодавства про право власності, чітко гарантують право безперешкодного користування та розпорядження належною часткою майна у спільній частковій власності.

Власникові, згідно із ст. 317 Цивільного кодексу України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 Цивільного кодексу України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У цьому випадку спірні правовідносини стосуються не поділу житлового будинку, а встановлення порядку спільного користування ним. Тому критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду справи, сторони по справі не дійшли добровільної згоди щодо користування спірним будинком, який перебуває у спільній частковій власності, в них постійно виникають сварки та перешкоди у користуванні будинком, у зв`язку з чим визначення порядку користування житловим будинком з надвірними господарчими спорудами можливо на підставі висновку будівельно-технічної експертизи.

Так, згідно із висновком № 02/01 від 15.04.2020 року судової будівельно-технічної експертизи, складеного судовим експертом Шевчук А.М., визначено три варіанти порядку користування спірним житловим будинком між співвласниками (а.с.152-198).

Також в матеріалах справи наявний висновок експерта Шевчук А.М. № 12/10 від 12.11.2020р., відповідно до якого визначений ще один з варіантів порядку користування спірним житловим будинком між співвласниками (232-278).

Проте, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги вказаний вище висновок експерта Шевчук А.М. № 12/10 від 12.11.2020р., який долучений до матеріалів справи представником відповідача вже після закриття підготовчого провадження по справі, що суперечить вимогам чинного цивільного процесуального законодавства України, так як під час підготовчого провадження по даній справі були вирішенні всі наявні клопотання по справі та всі учасники процесу зазначили, що всі докази надані, клопотань, додаткових пояснень не має, до мирного вирішення спору не надійшли.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав за можливе визначити порядок користування житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до часток співвласників (по 1/2 частки), порядок якого відображений у ІІІ варіанті висновку експерта № 02/01 від 15.04.2020 року.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд першої інстанції, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов вмотивованого висновку про законність, обґрунтованість та правомірність уточнених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловим будинком, що перебуває у спільній частковій власності, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то судова колегія зазначає, що

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 1 ст. 189 ЦПК України визначено, що завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

На підставі матеріалів справи встановлено, що ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 вересня 2020 року закрито підготовче провадження по цивільній справі № 495/7887/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловим будинком, що перебуває у спільній частковій власності. Справу призначено до судового розгляду (т. 1, а.с.223-224).

30 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до судового експерта Шевчук А.М. на проведення судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №495/7887/19.

Тобто через півтора місця із часу закриття підготовчого провадження у справі.

Жодних заяв або повідомлень про неможливість подання доказів, у порядку ч. 4 ст. 83 ЦПК України, не було подано ні ОСОБА_1 , а ні його представником.

Таким чином, висновок експерта №12/10 від 12.11.2020р. подано з порушенням порядку та строків для подання доказів, а тому правильно не була прийнята судом першої інстанції до уваги.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судове рішення виготовлено 15 серпня 2022 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк