КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: №22-ц/824/4140/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року м. Київ

Справа № 753/22386/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року, постановлену у складі судді Заставенко М.О.,

у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

встановив:

02 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого листа №2-1313/12, виданого 17.01.2014 року Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суми заборгованості за кредитним договором №11-07-Ип/39 від 09.07.2007р. у розмірі 5 588 783,94 грн., заінтересовані особи ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ «Росвен Інвест Україна», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Заява обґрунтована тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.04.2013 року задоволено позов АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором №11-07-Ип/39 від 09.07.2007 року. Вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» 8 655 441, 29 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.06.2013 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 задоволено та відмовлено банку в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_4 як з поручителя, стягнуто з ОСОБА_1 на користь AT «Банк «Фінанси та кредит» суму заборгованості 5 588 783,94 грн.

З метою виконання вказаного рішення Дарницьким районним судом м. Києва 17.01.2014 року виданий виконавчий лист №2-1313/12 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ Банк «Фінанси та Кредит» суми заборгованості за кредитним договором №11-07-Ип/39 від 09.07.2007 р. у розмірі 5 588 783,94 грн.

22.03.2019 р. між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та TOB «Росвен Інвест Україна» укладено договір про відступлення прав вимоги. Згідно із п. 40 Додатку №1 до договору «Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами», до нового кредитора перейшло право вимоги за кредитним договором №11-07-Ип/39 від 09.07.2007. Таким чином, TOB «Росвен Інвест Україна» 22.03.2019р. набуло право вимоги до боржника за кредитним договором.

28.09.2021 року між ТОВ «Росвен Інвест Україна» та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення прав вимоги №11803706. Відповідно до п.п.1, 1.1., 2 договору, за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, кредитор відступає новому кредитору належне кредитору право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №11-07-Ип/39 від 09.07.2007. Отже, новим кредитором за кредитним договором з 28.09.2021р. став ОСОБА_3

04.10.2021р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про врегулювання питання щодо погашення заборгованості за кредитним договором №11-07-Ип/39, укладеним 09.07.2007. 14.10.2021 року боржником було сплачено ОСОБА_3 як новому кредитору, кошти у розмірі 300 000 грн., на підтвердження чого останнім було надано розписку. Отже, за домовленістю сторін зобов`язання боржника за кредитним договором припинилося 14.10.2021 р., внаслідок виконання останнім умов договору про врегулювання питання щодо погашення заборгованості.

Наразі ані стягувач, ані жоден із заінтересованих сторін у цій справі не подали заяви про заміну стягувача у виконавчому документі та не повідомили Відділ примусового, виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про виконання боржником зобов`язання за кредитним договором. Таким чином, оскільки зобов`язання боржника щодо повернення заборгованості за кредитним договором припинилося 14.10.2021 р. за домовленістю сторін, то виконавчий лист має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та прийняти постанову, якою заяву задовольнити, посилаючись на її незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не дослідив належним чином умови договору про врегулювання питання щодо погашення заборгованості та підстави, на які заявник посилався у своїй заяві, у зв`язку із чим неправомірно дійшов висновку про добровільне погашення зобов`язання. Оскільки обов`язок ОСОБА_1 щодо погашення заборгованості за кредитним договором повністю припинено 14.10.2021р. на підставі ч.1 ст.604 ЦК України, то оскаржувана ухвала має бути скасована, а виконавчий лист визнано таким, що не підлягає виконанню.

Постанова Верховного Суду від 18.10.2018р. по справі №442/2670/17 не підлягає застосуванню у даній справі, оскільки правовідносини, що склалися між сторонами по справі №442/2670/17, та правовідносини, що є предметом розгляду у цій справі, не є тотожними, а тому вказана вище постанова застосуванню не підлягає. Крім того, Верховний Суд у вказаній справі лише наголосив про те, що у випадку скасування рішення суду, на підставі якого було видано виконавчий лист, що пред`явлений вже до виконання, визнання його таким, що не підлягає виконанню не вимагається, оскільки на підставі п.4 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження у такому випадку підлягає закінченню.

Вказує, що посилання суду першої інстанції на обов`язок щодо сплати виконавчого збору, як на підставу для відмови у визнанні виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відповідно до ч.2 ст.432 ЦПК України, є незаконним, оскільки виконавчий збір не входить в обсяг грошових зобов`язань боржника перед кредитором за виконавчим листом, які припинилися за домовленістю сторін та у випадку визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виканню, припиняється обов`язок щодо сплати виконавчого збору.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 підтримав доводи апеляційної скарги, просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення представника скаржника, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що строк на добровільне виконання у ОСОБА_1 закінчився з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження №52516972, а саме з 04.10.2016 - початку примусового виконання рішення по справі №2-1313/12, а тому сплата ОСОБА_1 суми у розмірі 300 000 грн. на підставі договору про врегулювання питання щодо погашення заборгованості за кредитним договором №11-07-Ип/39, укладеним 09.07.2007, від 04.10.2021 не є добровільним виконанням у розумінні положень чинного законодавства.

Суд зазначив, що якщо заявник посилається на добровільне виконання рішення, то йому, насамперед, необхідно у позасудовому порядку звернутись до державного виконавця із документами, що підтверджують факт виконання рішення, що передбачено ч. 4 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження». Заявником державному виконавцю не подано документу, який би свідчив про виконання рішення суду добровільно.

Крім того, приписами ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачений обов`язок сплати боржником виконавчого збору. Із заяви, поданої заявником вбачається добровільне виконання зобов`язання за вказаним виконавчим листом, однак суду не надано доказів виконання судового рішення до відкриття виконавчого провадження або в строк, наданий державним виконавцем для самостійного виконання.

Таким чином, у зв`язку з ненаданням суду доказів щодо наявності підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, суд дійшов висновку, що заява є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.04.2013 року задоволено позов АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором №11-07-Ип/39 від 09.07.2007 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» 8 655 441, 29 грн. У задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.06.2013 року апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволено, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 квітня 2013 року в частині вирішення позовних вимог АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором №11-07-Ип/39 від 09.07.2007 року та зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» третя особа - ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненим - скасовано та ухвалено нове, яким позов АТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк «Фінанси та кредит» суму заборгованості за кредитним договором №11-07-Ип/39 від 09.07.2007 року у розмірі 5 588 783 грн. 94 коп. та судові витрати в розмірі 1820 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Припинено поруку за договором №11-07-Ип/39, укладеним 09.07.2007 між АТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_4 .

В решті рішення залишено без змін.

З метою виконання вказаного рішення Дарницьким районним судом м. Києва 17.01.2014 року видано виконавчий лист № 2-1313/12 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ Банк «Фінанси та Кредит» суми заборгованості за кредитним договором №11-07-Ип/39 від 09.07.2007 року у розмірі 5 588 783,94 грн.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречухом О.Я. від 04 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження № 52516972 з виконання виконавчого листа № 2-1313/12 від 17.01.2014 року, запропоновано боржнику виконати рішення суду у 7-ми денний строк з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. При невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій ( а.с. 129, т.2).

22.03.2019 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та TOB «Росвен Інвест Україна» укладено договір про відступлення прав вимоги.

Згідно із п. 40 Додатку №1 до договору «Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами», до нового кредитора перейшло право вимоги за кредитним договором №11-07-Ип/39 від 09.07.2007 року.

Таким чином, TOB «Росвен Інвест Україна» 22.03.2019 року набуло право вимоги до боржника за кредитним договором.

28.09.2021 року між ТОВ «Росвен Інвест Україна» та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення прав вимоги №11803706.

Відповідно до п.п.1, 1.1., 2 договору, за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, кредитор відступає новому кредитору належне кредитору право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №11-07-Ип/39 від 09.07.2007. Отже, новим кредитором за кредитним договором з 28.09.2021 року став ОСОБА_8

04.10.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про врегулювання питання щодо погашення заборгованості за кредитним договором №11-07-Ип/39, укладеним 09.07.2007. 14.10.2021 року. Боржником було сплачено ОСОБА_3 , як новому кредитору, кошти у розмірі 300 000 грн., на підтвердження чого останнім було надано розписку.

Як вбачається з матеріалів справи, Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) продовжуються виконавчі дії.

Так, 30.09.2019р. в межах даного виконавчого провадження № 52516972, старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречухом О.Я. винесено постанову про арешт майна боржника - квартири АДРЕСА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору - 6147662 грн. 33 коп. (а.с. 131, т. 2)

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судових рішень.

Відповідно до ч. 1 ст.7 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV(що був чинним станом на день відкриття виконавчого провадження), учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом (ч.ч. 1. 2 статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV)

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Частиною 1 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, визначено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються (частина 3 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV).

Частиною 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року, пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень якого визначено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Частиною 1 ст. 431 ЦПК України визначено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом (ч.3 ст. 431 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

У постанові Верховного Суду від 20.02.2019 р. (справа № 2-4671/11) зазначено, що наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

У постанові Верховного Суду від 16.09.2020 р. у справі № 308/6024/14 зазначено, зокрема, що обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав. Підстави припинення цивільно-правових зобов`язань, зокрема, містить глава 50 розділу І книги п`ятої ЦК. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Отже, закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Матеріально-правовою підставою визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є припинення обов`язку боржника з підстав, визначених законом (статті 599-601,604-609 ЦК України).

При цьому, зміст ч.2 ст.432 ЦПК України свідчить про те, що матеріально-правовою підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є добровільне виконання боржником свого обов`язку перед стягувачем поза межами виконавчого провадження, у зв`язку з чим у боржника буде відсутній обов`язок з виконання виконавчого листа, виданого на підставі судового рішення.

У разі, якщо виконання зобов`язання за судовим рішенням відбулося в межах виконавчого провадження, стягувач має право подати до виконавця письмову заяву про повернення виконавчого документа.

На підставі цієї заяви виконавець приймає постанову про повернення виконавчого документа стягувачу згідно з п.1 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Однак, сплата боржником боргу, яка відбулась вже у відкритому виконавчому провадженні, не може бути підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Встановлено, що виконавче провадження № 52516972 з виконання виконавчого листа № 2-1313/12 від 17.01.2014 року відкрито 04.10.2016 року за заявою стягувача - АТ «Банк «Фінанси та Кредит». Тобто стягувачем у даному виконавчому провадженні є АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 цього Кодексу).

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

За змістом статті 512 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи із цих норм права, зокрема, пунктів 1, 2 частини першої статті 512 ЦК України у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.

Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.

У разі такої заміни кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження, і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.10.2021 року ОСОБА_1 сплатила новому кредитору ОСОБА_3 , який не є стороною виконавчого провадження (стягувачем), кошти в розмірі 300 000 грн. на виконання договору від 04.10.2021 року про врегулювання питання про погашення заборгованості за кредитним договором.

Проаналізувавши вказані норми права, взявши до уваги правову позицію Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки виконавчий лист № 2-1313/12 від 17.01.2014 року вже пред`явлено до примусового виконання, виконавче провадження було відкрито і вчинялись відповідні дії у даному виконавчому провадженні, а боржник лише після цього сплатила заборгованість на користь нового кредитора, який не є стороною виконавчого провадження, то підстави передбачені ст. 432 ЦПК України для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відсутні.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що припинення обов`язку боржника за виконавчими листами у зв`язку зі сплатою ним боргу є достатньою підставою для визнання виконавчого листа такими, що не підлягають виконанню колегія суддів відхиляє, оскільки заборгованість за кредитним договором була сплачена боржником не в добровільному порядку, а у період здійснення виконавчих дій з примусового виконання судового рішення, що може бути підставою для повернення виконавчих документів стягувачу в разі надходження відповідної заяви стягувача у виконавчому провадженні.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що сплата боржником боргу, яка відбулась вже у відкритому виконавчому провадженні, не може бути підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, оскільки не встановлено підстав, передбачених ч. 2 ст. 432 ЦПК України, за яких виконавчий документ може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню.

За змістом ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 06 жовтня 2022 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.