Справа № 461/1980/17 Головуючий у 1 інстанції: Лялюк Є.Д.
Провадження № 22-ц/811/2303/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Юзефович Ю.І.,

з участю представника позивача ЛМР Шевченко М.І., представника УКВ ЛМР Чижович І.З., представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вовчака А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційні скарги Львівської міської ради та Управління комунальної власності Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду міста Львова від 16 жовтня 2018 року, у справі за позовом Львівської міської ради до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Загвойської Наталії Ігорівни, ОСОБА_1 , за участі третіх осіб: Управління комунальної власності Львівської міської ради, ОСОБА_2 , Львівського комунального підприємства «Центральне», фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання повернути майно,

В С Т А Н О В И В:

в грудні 2017 року Львівська міська рада звернулася в суд з позовом до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Загвойської Н.І., ОСОБА_1 за участі третіх осіб Управління комунальної власності Львівської міської ради, ОСОБА_2 , ЛКП Центральне, ФОП ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання повернути майно.

Свій позов обґрунтовувала тим, що нежитлові приміщення площею 19,7 кв. м та приміщення під індексом 16-1 площею 10,5 кв. м, загальна площа 30,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 за адресою АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано приватним нотаріусом Загвойською Н.І. за відповідачем ОСОБА_1 є незаконним та підлягає витребуванню на підставі частини третьої статті 388 ЦК України. Вважають, що саме Львівська міська рада є законним власником нежитлових приміщень, розташованих по АДРЕСА_1 , оскільки на момент прийняття приватним нотаріусом ЛМНО Загвойською Н.І. 18 жовтня 2016 року рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень жодних документів, які б підтверджували право власності на вищезгадані нежитлові приміщення, не існувало. Позивач також стверджує, що реєстраційне посвідчення видане 12 січня 1998 року Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації та розпорядження № 234 від 24 грудня 1997 року, видане Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради видане первинному власнику ПП «Авто-Люкс-Сервіс», яке було підставою для вибуття з володіння Львівської міської ради, не існувало взагалі. Таким чином, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за відповідачем ОСОБА_1 нежитлових приміщень загальною площею 30,2 кв.м реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, розташованих по АДРЕСА_1 , порушує права позивача, оскільки рішення про передачу у власність ОСОБА_1 зазначених нежитлових приміщень не приймалось. А відтак, Львівську міську раду обмежено в праві вільно володіти, розпоряджатись та користуватись комунальним майном і земельною ділянкою, на якій розташоване спірне майно.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року в задоволенні позовних вимог Львівської міської ради відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, Львівська міська рада та Управління комунальної власності Львівської міської ради оскаржили таке в апеляційному порядку, подавши апеляційні скарги.

Постановою Львівського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року апеляційні скарги задоволено. Рішення Галицького районного суду міста Львова від 16 жовтня 2018 року скасовано, постановлено нове судове рішення, яким позов Львівської міської ради до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Загвойської Н.І., ОСОБА_1 , за участі третіх осіб Управління комунальної власності Львівської міської ради, ОСОБА_2 , ЛКП Центральне, ФОП ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено.

Вирішено:

- витребувати в ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна нежитлові приміщення площею 19,7 кв.м. та приміщення під індексом 16-1 площею 10,5 кв.м., загальна площа 30,2 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101;

- зобов`язати повернути нежитлові приміщення площею 19,7 кв.м. та приміщення під індексом 16-1 площею 10,5 кв.м., загальна площа 30,2 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 за актом приймання передачі територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення площею 19,7 кв.м. та приміщення під індексом 16-1 площею 10,5 кв.м., загальна площа 30,2 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Наталією Ігорівною (індексний номер: 32082156 від 27.10.2016 року, форма власності: приватна, розмір частки: 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з постановою Львівського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вовчак А.В., оскаржили таку в касаційному порядку.

Постановою Верховного Суду від 11 серпня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вовчак А.В., задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року в частині вирішення позовних вимог Львівської міської ради про скасування державної реєстрації права власності скасовано. У задоволенні позову Львівської міської ради про скасування державної реєстрації права власності відмовлено.

Постанову Львівського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року в частині вирішення позовних вимог Львівської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відтак, на даний час в апеляційному порядку переглядається рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Львівської міської ради до ОСОБА_1 , за участі третіх осіб: Управління комунальної власності Львівської міської ради, ОСОБА_2 , Львівського комунального підприємства «Центральне», фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання повернути майно.

В апеляційних скаргах зазначають, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування вимог покликаються на те, що майно, яке належало територіальній громаді м. Львова вибуло з комунальної власності м. Львова поза волею власника і це дає підстави для застосування положень статті 388 ЦК України. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення прав позивача, а саме наявність права власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради на спірний об`єкт нерухомого майна, застосування положень статті 388 ЦК України до спірних правовідносин. Однак, безпідставно мотивував відмову в задоволенні позову, застосувавши строки позовної давності.

Судом всупереч нормам процесуального права було взято до уваги, як доказ запит представника управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 31 жовтня 2009 року №2302/5818, згідно якого управління намагалося з`ясувати, чи у зв`язку з відчуженням нежитлових приміщень проводилась реєстрація права власності на нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Враховуючи, що представник управління поставив під сумнів існування такого документу, а суд першої інстанції в порушення норм процесуального права не перевірив наявність оригіналу письмового доказу, зважаючи на наведене, суд вирішив спір за недопустимими доказами, яким відповідач обґрунтовує свої доводи щодо пропуску строку позовної давності.

З посиланням на постанову Верховного Судку від 29 березня 2018 року у справі № 461/7741/17, зазначають, що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника. А тому положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України не застосовується. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 жовтня 20016 року у справі №916/2129/15.

Просять рішення Галицького районного суду м. Львова скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позовів, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як убачається з матеріалів справи, приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 є окремо стоячою будівлею, що знаходиться на земельній ділянці, яка належить територіальній громад міста Львова.

18 жовтня 2016 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області Загвойська Н.І. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31912134 від 18 жовтня 2016 року щодо об`єкту нерухомого майна: нежитлових приміщень площею 19,7 кв.м. та приміщення під індексом 16-1 площею 10,5 кв.м., загальна площа 30,2 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності: реєстраційне посвідчення, серія та номер: б/н, виданий 12 січня 1998 року, видавник: Львівське міжміське бюро технічної інвентаризації: розпорядження, серія та номер: 234, виданий 24 грудня 1997 року, видавник: Галицька районна адміністрація, власник: приватне підприємство «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС».

В подальшому приватне підприємство «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС» на підставі договору, серія та номер: 813, виданий 20 жовтня 2016 року, видавник: Загвойська Н.І., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу, відчужує вказані нежитлові приміщення ОСОБА_2 .

21 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н. І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31978595, від 21 жовтня 2016 року, форма власності: приватна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, власники: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , паспорт громадянина України, серія та номер: НОМЕР_2 , виданий 28.09.1999, видавник: Галицький РВ ЛМУ УМВСУ.

27 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н. І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32082156 від 27 жовтня 2016 року, форма власності: приватна, розмір частки: 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н. І. зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - нежитлових приміщень площею 19,7 кв.м. та приміщення під індексом 16-1 площею 10,5 кв.м., загальна площа 30,2 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою виникнення права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна є договір, серія та номер 839, виданий 26 жовтня 2016 року, видавник: Загвойська Н.І., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу.

Аналіз змісту Договорів оренди № Г-5869-7 від 14 грудня 2007 року, № Г-4635-6 від 23 серпня 2006 року нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень), укладених між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики ЛМР та ОСОБА_3 , а також актів приймання-передачі від 22 жовтня 2015 року, 13 жовтня 2015 року, актів № № 749 нп/16, 750 нп/16 від 18 серпня 2016 року свідчить про те, що ОСОБА_3 був орендарем спірного приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та користувався таким, щонайменше в проміжок часу 2006-2016 роки (т-1 а.с. 15 - 24).

Відтак, те, що фактичним володільцем та користувачем спірного майна, починаючи із 2006 року по 2016 роки був ОСОБА_3 додатково свідчить про те, що особа, від якого витребовується нерухоме майно не володіла та не користувалася таким, з позовом в суду з приводу такого до ОСОБА_3 не зверталася.

Предметом спору у даній справі є витребування від відповідача ОСОБА_1 об`єкта нерухомого майна (нежитлових приміщень) загальною площею 19,7 кв.м. та приміщення під індексом 16-1 площею 10,5 кв.м., загальна площа 30, 2 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 та зобов`язати повернути вказане майно за актом приймання - передачі територіальній громаді міста Львова в особі Львівської міської ради.

Відповідно до частини першої статті 317 та частини першої статті 319 ЦК України власнику належить, зокрема, право на власний розсуд розпоряджатися своїм майном.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) зроблено висновок, що "відсутність спрямованого на відчуження майна рішення відповідного органу місцевого самоврядування (зокрема, його підроблення) означає, що власник волю на відчуження не виявляв".

Встановивши порушення прав та інтересів позивача, так як спірне майно, яке належало територіальній громаді міста Львова в особі Львівської міської ради на праві комунальної власності, вибуло з її володіння поза волею власника, те, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем майна, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про вибуття спірного об`єкта з права власності Львівської міської ради поза волею його власника, та порушення у зв`язку із цим права власності позивача у справі.

Такі мотиви та висновки оскаржуваного рішення щодо вказаних обставин, особами, які звернулися з апеляційними скаргами не оспорюються. Відповідачі у справі рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржують.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції з`ясувавши, що права позивача є порушеними, виходив з того, що ним пропущено строк позовної давності без поважних причин, і про застосування наслідків спливу цього строку зроблено відповідну заяву відповідачем до ухвалення рішення, що і має своїм наслідок відмову в задоволенні позову. При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що до позовів про витребування майна від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК України) застосовується позовна давність, тривалістю у три роки, а початок перебігу у даній справі слід обчислювати з 31 жовтня 2009 року, тобто з дати оформлення запиту Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради № 2302/5818, який скерований начальнику ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» і у якому запитується, чи у зв`язку з відчуженням нежитлових приміщень проводилась реєстрація права власності за такими приміщеннями, зокрема і тим, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 складається з приміщення площею 19,7 кв. м. та приміщення під індексом 16-1 площею 10, 5 кв. м на праві власності належить ПП «Авто-Люкс-Сервіс». Метою даного запиту було отримання актуальної інформації про майно (т. 1 а.с. 139).

Проте колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, зважаючи на таке.

На віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів, а здійснення права на їх оспорення не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту. Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності (див. пункти 39, 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) та постанову Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18).

Такі висновки, поряд з тими, які зазначено в оскаржуваному рішенні, вірно враховано судом першої інстанції.

При цьому, необхідно звернути увагу на те, що копія запиту Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 31 жовтня 2009 року № 2302/5818 дійсно датована вихідним днем, що виключає можливість реєстрації його управлінням та надіслання у БТІ, при цьому такий лист не є підставою набуття права власності на спірне майно, тому не може братися до уваги.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у спорі, тобто належним відповідачем у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Тобто, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

У пункті 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 викладено висновок про те, що за наявності правових підстав для витребування майна від добросовісного набувача у відповідності до статей 387, 388 Цивільного кодексу України, мають застосовуватися положення статті 267 Цивільного кодексу України, згідно якої сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

За положеннями частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення його цивільного права. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше (такі правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від: 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), 21 серпня 2019 року у справі 911/3681/17, 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17, 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17).

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

При цьому, позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц).

За змістом частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до особи, яка є боржником, тобто до особи, яка є належним відповідачем за позовом. У разі пред`явлення віндикаційного позову належним відповідачем є володілець майна. Водночас якщо під час розгляду справи майно перейшло у володіння іншої особи, у зв`язку з чим суд здійснив заміну відповідача, то пред`явлення позову до попереднього володільця перериває позовну давність і за вимогою до цієї іншої особи. Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом а ні з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, а ні з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб (див. пункти 7.17., 7.20., 7.21. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16).

Також у цій справі Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 6 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.

Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння. Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). (див. пункти 40, 43 та 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Враховуючи наведені висновки, а також встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що право власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради на спірне нежитлове приміщення було порушено в момент його вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, що, з огляду на «принцип реєстраційного підтвердження володіння», який підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, мало місце під час первинної реєстрації права власності на даний об`єкт приватним нотаріусом за ПП «АВТО ЛЮКС СЕРВІС» (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18 жовтня 2016 року, індексний номер: 31912134). Саме з цього часу для позивача почав спливати строк позовної давності за пред`явленим позовом, який подано до суду у березні 2017 року, тобто в межах строку позовної давності.

На думку колегії суддів, будь-які звернення, в даному випадку, не власника спірного майна, до цього моменту не обов`язково та беззастережно свідчать про те, що міська рада довідалася або могла довідатися про порушення свого права як власника такого майна, право власності на яке відповідачами не оспорюється. Крім того, матеріали справи не містять, як відповіді ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» на запит Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 31 жовтня 2009 року № 2302/5818, так і доказів про обізнаність із запитуваною інформацією позивача у справі. Подання відповідних доказів, з урахуванням положень статті 81 ЦПК України, покладається саме на відповідача.

Також колегія суддів враховує, що станом на день прийняття (18 жовтня 2016 року) рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ПП «АВТО-ЛЮКС СЕРВІС» , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вже був вчинений запис про державну реєстрацію права власності на спірне майно за Львівської міською радою. Матеріали справи не містять відомостей, що об`єкти нерухомого майна, які були зареєстровані за ПП «АВТО - ЛЮКС - СЕРВІС» та Львівською міською радою є не одним і тим самим об`єктом, а різними об`єктами, незважаючи на суть такої реєстрації (в цілому на об`єкт, реєстрація на окремі приміщення цього об`єкта).

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, а відтак безпідставно із цих підстав відмовив в задоволенні позову.

Згідно положень статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

В частині четвертій статті 10 ЦПК України закріплено положення, згідно з яким суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі ""East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Такі правові висновки висловлено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, під час розгляду справ № 367/2022/15-ц (постанова від 29 травня 2019 року, провадження № 14-376цс18) та № 183/1617/16 (постанова від 14 листопада 2018 року, провадження № 14-208цс18).

Згідно з обставинами даної цивільної справи, колегія суддів зазначає, що у разі задоволення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння не відбудеться втручання у право власності відповідача, оскільки "суспільним", "публічним" інтересом звернення Львівської міської ради, як представника територіальної громади міста Львова до суду з вказаною вимогою є задоволення суспільної потреби у відновленні законності. В даному випадку цей інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права комунальної власності на майно, що незаконно вибуло з такої власності, оскільки, законні підстави набуття власності на спірне нежитлове приміщення відсутні.

Близькі за змістом висновки містяться в постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 904/9530/16 та від 26 лютого 2020 року у справі № 522/1684/13-ц (провадження № 61-38803св18).

Оскільки колегією суддів задоволено вимоги позовної заяви Львівської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння, таке наслідком має зобов`язання повернути майно позивачу, відтак в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання повернути витребуваний об`єкт за актом приймання передачі слід відмовити.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, доводи апеляційних скарг знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду, у зв`язку із цим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухвалення нового про часткове задоволення позову, а саме про витребування майна з чужого незаконного володіння. У задоволенні ж позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно із частиною першою, пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та часткове задоволення позову, то понесені позивачем судові витрати, пов`язані з розглядом справи судами першої та апеляційної інстанцій слід покласти на відповідача ОСОБА_1 пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційні скарги Львівської міської ради та Управління комунальної власності Львівської міської ради задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання повернути майно, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов Львівської міської ради до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Загвойської Наталії Ігорівни, ОСОБА_1 , за участі третіх осіб: Управління комунальної власності Львівської міської ради, ОСОБА_2 , Львівського комунального підприємства «Центральне», фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання повернути майно задовольнити частково.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради нежитлові приміщення площею 19,7 кв.м. та приміщення під індексом 16-1 площею 10,5 кв.м., загальна площа 30,2 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

У задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 повернути вказане майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради 1 600 (одну тисячу шістсот) грн 00 коп судового збору за подання позову до суду першої інстанції та 2 400 грн (дві тисячі чотириста) грн 00 коп судового збору за подання апеляційної скарги і на користь Управління комунальної власності Львівської міської ради 2 400 (дві тисячі чотириста) грн 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В.Ніткевич