Заводський районний суд м. Запоріжжя
Провадження № 2/332/77/22
21 липня 2022 р. м. Запоріжжя
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді: Яцуна О.С.,
за участю секретаря: Мусаєва Р.Д.,
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» про захист прав споживачів, -
У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» про захист прав споживачів.
В обґрунтування позову зазначено, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Веллфін» 10.11.2019 укладено Договір № 1049331 про надання кредитних коштів, відповідно до якого позивач отримала позику. Остання вважає цей договір недійсним з тих підстав, що вказаний договір був оформлений за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, однак цей договір нею не був підписаний. Відповідач не повідомив їй необхідну інформацію щодо умов договору, відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів». В порушення ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» позивачем не було надано відповідь на пропозицію укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт). Також позивач зауважує, що договір позики, укладений між нею та відповідачем має всі ознаки кредитного договору в розумінні ст. 1047 ЦК України, однак його форма не була додержана, а тому він є нікчемним. У договорі не були вказані ціна та сукупна вартість кредиту. Відповідачем здійснено нечесну підприємницьку діяльність. З урахуванням наведеного, позивач просить суд визнати недійсним Договір № 1049331, укладений між нею та ТОВ «Веллфін».
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова позовну заяву передано на розгляд до Заводського районного суду м. Запоріжжя.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2021 справа розподілена до провадження судді Яцуна О.С.
Ухвалою суду від 17.05.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та проведення підготовчого засідання призначено на 26.07.2021.
Ухвалою суду від 06.01.2022 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті на 09.03.2022.
Від позивача в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі за наявними матеріалами справи.
Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення поштової кореспонденції, однак до судового засідання представник відповідача повторно не з`явився, причину своєї неявки суду не повідомив, відзиву суду не подав.
На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, у їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.
У позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що 10.11.2019 між нею та відповідачем укладено Договір № 1049331 про надання кредитних коштів, відповідно до якого вона отримала позику. Цей договір був оформлений за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, однак він нею не був підписаний.
У редакції Закону України «Про споживче кредитування», що діяла станом на день укладення договору - 10.11.2019, зокрема ч. 2 ст. 9 визначено, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.
Частиною 3 ст. 9 цього Закону України «Про споживче кредитування» визначені відомості, що повинна містити інформація, що надається кредитодавцем споживачу, зазначена у частині другій цієї статті.
Позивач вказує, що відповідачем було проігноровані зазначені вище вимоги та не повідомлено її в письмовому порядку про необхідну інформацію щодо умов договору. На думку позивача, «відповідач скористався тим, що їй, як позичальнику, об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» не надав їй відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті» (а.с. 1-зворотний бік - 2). Крім цього, в порушення ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» позивачем не було надано відповідь на пропозицію укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт). Договір позики, укладений між сторонами у справі має всі ознаки кредитного договору в розумінні ст. 1047 ЦК України, однак його форма не була додержана, а тому він є нікчемним. У договорі не були вказані ціна та сукупна вартість кредиту. Відповідачем здійснено нечесну підприємницьку діяльність, що призвело до укладення договору, з приводу якого позивачем ставиться питання про визнання його недійсним.
Щодо нормативного обґрунтування, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.ст. 202, 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо: його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами; воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку; він підписаний його стороною (сторонами).
В розумінні Закону України «Про електронну комерцію», електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем.
Порядок вчинення електронних правочинів регламентується Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-комунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру.
Електронний договір визначений як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до положень ст. 11 цього Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції укласти електронний договір (оферта), що має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис», в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору, електронний підпис - дані в електронній формі, які додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язані та призначені для ідентифікації підписувача цих даних; електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Відповідно до ст. 3 цього Закону електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа.
Згідно ст. 4 цього Закону електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.
ОСОБА_1 посилається на те, що вона взагалі не підписувала договір, однак в той же час заявляє, що між нею та відповідачем було укладено договір позики.
Щодо підстав для визнання договору недійсним, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки.
У випадку, коли воля суб`єкта правочину формувалася не вільно і не відповідала волевиявленню, тобто з дефектом волі правочини були вчинені: під впливом помилки (ст. 229 ЦК України); під впливом обману (ст. 230 ЦК України); під впливом насильства (ст. 231 ЦК України); внаслідок зловмисної домовленості представника з другою стороною (ст. 232 ЦК України), під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК України), такі правочини визнаються недійсними.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести такі обставини.
Однак, як вбачається з наявних матеріалів справи, позивач не обґрунтовує, з яких підстав, встановлених законом, договір полягає визнанню недійсним, натомість точно вказує на те, що вона свідомо уклала цей договір, однак він нею не був підписаний і відповідач, нібито, скористався обмеженими знаннями її як позичальника.
Як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у ст.ст. 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення електронного підпису), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Тобто, аналізуючи вказані норми, вбачається, що у разі, якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Крім того, як вже було досліджено раніше, підпис на договорі є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Оскаржуваний договір в якості додатку до позовної заяви ОСОБА_1 не долучено. Матеріали справи взагалі не містять доказів на підтвердження доводів, викладених у позові, окрім позиції, висловленої позивачем з посиланнями на норми чинного законодавства України.
Відповідач, в свою чергу, на виконання ухвали суду від 06.09.2021 затребуваний примірник договору не надав, жодних спростувань відносно заявлених вимог не висловив, відзив до суду не подав.
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 89 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Дослідивши наявні матеріали справи, враховуючи норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що належних та допустимих доказів недійсності правочину матеріали справи не містять, а відтак і позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 202, 203, 205, 207, 215, 230-233, 626, 638, 640, 1046, 1051 ЦК України, Законом України «Про електронну комерцію»», Законом України «Про електронний цифровий підпис», ст.ст. 12, 13, 81, 89, 137, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.
Суддя О.С. Яцун