Номер провадження: 22-ц/813/3506/22
Справа № 501/2935/20
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на рішення Іллічівського міськрайонного суду Одеської області від 11 травня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про визнання наказів незаконними та їх скасування, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

встановив:

27.08.2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Морський торговельний порт (далі ДП «МТП) «Чорноморськ» про визнання наказів незаконними, скасування наказів, поновлення на роботі, компенсації сум за час вимушеного прогулу, згідно якого просила суд:

- визнати наказ №449 від 16.12.2019 ДП «МТП «Чорноморськ» незаконним - таким, що виданий з порушенням норм права, як такий, що не передбачає жодних змін в організації виробництва і праці та скасувати його;

- визнати наказ №260/0-8 від 28.07.2020 ДП «МТП «Чорноморськ» «Про звільнення ОСОБА_1 » за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України незаконним та скасувати його;

- поновити ОСОБА_1 на посаді перукаря Готельного комплексу «Моряк» ДП «МТП «Чорноморськ»;

- зобов`язати ДП «МТП «Чорноморськ» провести компенсацію сум вимушеного прогулу ОСОБА_1 за весь період вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 з 23.12.2004 року працювала в ДП «МТП «Чорноморськ» на посаді перукаря Готельного комплексу «Моряк».

Наказом ДП «МТП «Чорноморськ» №260/0-8 від 28.07.2020 ОСОБА_1 звільнено з роботи за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату працівників.

Позивач вважала своє звільнення незаконним, оскільки:

- відповідачем не виконано вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо її працевлаштування, їй не запропоновано всі наявні вакантні посади, що відповідають її кваліфікаційному рівню протягом періоду звільнення;

- звільнення відбулось за відсутності попередньої згоди виборного органу первинної профспілки;

- при звільненні було порушено право позивача на переважне залишення на роботі, тощо.

Посилаючись на вказані обставини позивачка просила про задоволення позову.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 11.05.2021 року позовні вимоги були задоволені частково.

Визнано наказ №260/0-8 від 28.07.2020 року ДП «МТП «Чорноморськ» «Про звільнення ОСОБА_1 » за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України незаконним та скасовано його.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді перукаря Готельного комплексу «Моряк» ДП «МТП «Чорноморськ».

Зобов`язано ДП «МТП «Чорноморськ» провести компенсацію сум вимушеного прогулу ОСОБА_1 за весь період вимушеного прогулу.

Стягнуто з ДП «МТП «Чорноморськ» на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду, в частині поновлення на роботі та виплаті заробітної плати за один місяць.

В апеляційній скарзі ДП «МТП «Чорноморськ» ставить питання про скасування рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11.05.2021 року, ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (т.2, а.с. 2, 4-6).

Колегія суддів також зазначає, що у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 30.09.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 10.10.2022 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції понад один рік (т.1, а.с. 230-231), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_1 з 23.12.2004 року працювала в ДП «МТП «Чорноморськ» на посаді перукаря Готельного комплексу «Моряк», що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 (т.1, а.с.29).

В подальшому, наказом в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» від 16.12.2019 №449 «Про зміни в організації виробництва і праці» з 01.03.2020 змінено істотні умови праці працівникам підприємства, тощо (т.1, а.с.5-7, 107-109), до якого внесено зміни наказом №468 від 20.12.2019 (т.1, а.с.8, 110-111), наказом №85 від 19.03.2020 (т.1, а.с.10, 112).

У зв`язку з цим, наказом в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» від 20.12.2019 №469 «Про зміну істотних умов праці» з 01.03.2020 було змінено істотні умови праці працівникам підприємства (т.1, а.с.113-114).

Наказами в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» від 31.12.2019 №503 та №505 «Про заходи щодо подолання фінансової кризи ДП «МТП «Чорноморськ» з 01.01.2020 року було призупинено нарахування та виплату видів доплат та доплат, передбачених діючим Колективним договором (т.1, а.с.119-120).

Наказами в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» від 31.12.2019 №500 та №501 «Про скасування надбавок за виконання особливо важливої роботи на термін її виконання» скасовано з 16.03.2020 надбавки за виконання особливо важливої роботи на період її виконання окремим працівникам підприємства згідно Додатку до даного наказу (т.1, а.с.115-118).

У зв`язку з викладеним, позивачу ОСОБА_1 було вручено повідомлення про майбутнє звільнення, яке вона отримала 18.03.2020р. та було запропоновано її переведення на одне з вакантних робочих місць згідно переліку, станом на 18.03.2020р. (т.1, а.с.136-137) та станом на 08.07.2020р. (т.1, а.с.138-139) та на адресу профспілкової організації відповідачем надіслано подання на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці для розгляду (т.1, а.с.145-147).

26.06.2020 Профспілка робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ» надала відповідь, згідно якої профспілковий комітет не може розглянути дане подання через обмеження карантину та запропоновано призначити дату та місце проведення консультацій на виконання вимог КЗпП України (т.1, а.с.60-61).

Однак, не дивлячись на це, наказом директора ДП «МТП «Чорноморськ» Попова О.М. №260/0-8 від 28.07.2020 ОСОБА_1 було звільнено з посади перукаря Готельного комплексу «Моряк» ДП «МТП «Чорноморськ» за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату працівників (т.1, а.с.148).

Згідно витягу з журналу отримання копії наказу про звільнення вбачається, що ОСОБА_1 отримала трудову книжку 12.08.2020 (т.1, а.с.149).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується.

Крім того, ст. 5-1 КЗпП України забезпечено правовий захист громадян від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Пунктом 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником, або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Разом з тим, звільнення з підстав, передбачених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У відповідності до частин першої та третьої ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, власник, або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж самому підприємстві, в установі, організації.

Тобто, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства або уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. За змістом ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явились на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Так, як вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття наказу №449 від 16.12.2019 року було погодження Міністерством інфраструктури України від 05.12.2019р. організаційної структури та штатного розпису в частині керівного складу ДП «МТП «Чорноморськ» з метою виключення дублюючих функцій та підвищення ефективності виробничої діяльності підприємства.

Підставою для прийняття Наказу №469 від 20.12.2019р. стало те, що ДП «МТП «Чорноморськ» наразі знаходиться у стані змін в організації виробництва і праці, а саме: укладення між Фондом державного майна України та приватними структурами договорів оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, балансоутримувачем якого є підприємство. Це призвело до негативних змін в структурі вантажообігу та суттєвого зменшення доходної частини підприємства і, як наслідок, вкрай складного фінансового стану підприємства. Так, підсумки роботи ДП «МТП «Чорноморськ» за 11 місяців 2019 року свідчать про збитковість підприємства, на суму 137 171 тис. грн. Таке становище потребує невідкладних та рішучих заходів, спрямованих на підвищення ефективності господарської діяльності ДП «МТП «Чорноморськ».

Таким чином, суд першої інстанції обгрунтовано встановив, що в ДП «МТП «Чорноморськ» дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці внаслідок укладання договорів, у зв`язку з чим суд дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами незаконність ліквідації з 01.04.2020р. структурного підрозділу Готельний комплекс «Моряк» з усіма робочими місцями та посадами, у тому числі посади перукаря, яку обіймала позивач ОСОБА_1 .

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про необхідність відмови в задоволенні вимоги про визнання наказу №449 від 16.12.2019 по ДП «МТП «Чорноморськ» незаконним а також таким, що виданий з порушенням норм права, як такий, що не передбачає жодних змін в організації виробництва і праці та його скасування.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що відповідач ДП «МТП «Чорноморськ» своєчасно та належним чином повідомив позивача ОСОБА_1 про наступне вивільнення, але не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення.

Що стосується доводів відповідача про те, що у зв`язку із зміною в організації праці на підприємстві, позивачу було запропоновано її переведення на одне з вакантних робочих місць, то колегія суддів зазначає, що термін з моменту попередження про майбутнє звільнення до дня звільнення позивача складає понад 4 місяці, протягом якого позивачу не було запропоновано інші вакантні посади, які існували в цей період на підприємстві.

Тобто, враховуючи, що з моменту попередження (19.03.2020р.) та до звільнення позивача (28.07.2020р.) пройшло більше 4-х місяців, суд дійшов обгрунтованого висновку, що на підприємстві, на момент звільнення позивача, існували вакансії, а тому відповідач не виконав обов`язок, передбачений статтею 49-2 КЗпП України щодо надання пропозиції про всі наявні вакансії, які існували на момент звільнення.

З цих підстав, доводи заявника апеляційної скарги про те, що на момент звільнення, ОСОБА_1 пропонувались вільні посади в ДП «МТП «Чорноморськ», є необґрунтованими і не доведеними матеріалами справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до Колективного договору рішення про скорочення працівників (більш як одного) повинно бути прийнято керівником не одноособово, а сумісно з профкомом.

За змістом ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених чинним законодавством про працю, «може бути проведене лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Як було зазначено вище, відповідачем на адресу профспілкової організації надіслано подання про звільнення працівників Готельного Комплексу «Моряк» у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці для розгляду.

Однак, як було вказано вище, листом №138 від 26.06.2020 Профспілка робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ» надала відповідь, згідно якої профспілковий комітет не може розглянути дане подання через обмеження карантину та запропоновано призначити дату та місце проведення консультацій на виконання вимог КЗпП України (т.1, а.с.60-61).

Зазначеними обставинами також спростовуються доводи заявника апеляційної скарги про те, що профспілка, членом якої є ОСОБА_1 , взагалі не розглядала питання про її звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату працівників.

Таким чином, зазначені обставини свідчать про те, що питання щодо згоди на звільнення ОСОБА_1 не вирішено, а тому суд дійшов правильного висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України є незаконним.

Як наслідок, суд дійшов правильного висновку про те, що визнання наказу про звільнення незаконним автоматично тягне за собою поновлення працівника на роботі та обов`язок роботодавця виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 08 листопада 2021 року у справі № 501/2942/20 (провадження № 61-10377св21).

Колегією суддів взято до уваги, що відповідно до частини 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У відповідності до ст.235 КЗпП України позивач має право на стягнення на свою користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 і обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов в частині зобов`язання відповідача провести компенсацію сум вимушеного прогулу позивачу обґрунтований і також підлягає задоволенню.

Що стосується розподілення між сторонами судових витрат, то колегія суддів зазначає, що відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міськрайонного суду Одеської області від 11 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10.10.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра