КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2022 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Андрієнко А.М., Невідома Т.О.,

секретар Ольшевська Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від її імені та в її інтересах адвокатом Самойловим Дмитром Євгеновичем, який діє на підставі договору, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Грек Анжеліка Василівна про визнання недійсним договору укладеного під впливом помилки та обману,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 , ПН КМНО Грек А.В., в якому просила визнати недійсним договір, укладений позивачем на користь відповідача, стосовно квартири АДРЕСА_1 , як такий, що вчинений під впливом помилки та обману.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 розуміючи, що позивач є інвалідом І групи з дитинства неодноразово пропонував їй укласти договір на умовах якого останній бере на себе обов`язок фізично, матеріально допомагати та доглядати за ОСОБА_1 , в свою чергу остання передає у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Згодом, 13.11.2008, позивач у зв`язку з перебуванням у важкому стані по хворобі за місцем проживання батьків відповідача, а також беручи до уваги обіцянки відповідача, що позивач до самої смерті буде проживати в квартирі АДРЕСА_2 під наглядом та утриманням відповідача, погодилась на укладення відповідного договору, екземпляр якого не було надано позивачу після його укладення. Тобто, фактично ОСОБА_1 хотіла укласти із відповідачем договір довічного утримання, а не договір дарування (т. 1 а.с. 1-5).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.09.2020 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ПН КМНО Грек А.В., ОСОБА_4 про визнання недійсним договору укладеного під впливом помилки та обману залишено без задоволення (т. 2 а.с. 123-128).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вказує, що суд першої інстанції не надав можливості довести той факт, що укладений договір дарування між позивачем та відповідачем, не відповідав внутрішній волі ОСОБА_1 , так як позивач похилого віку, яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, та погоджувалась на передачу квартири у власність відповідача лише за умови отримання довічного догляду та утримання, тобто вважала, що по суті укладала договір довічного утримання та квартира, яка належала позивачу на праві приватної власності була гарантією її безпечної старості та постійного піклування (т. 2 а.с. 163-170).

Відзиву від учасників справи не надходило.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.11.2008 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири, посвідчений ПН КМНО Грек А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 381.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність, відповідно до вимог ст. 717 ЦК України.

Відповідно до умов спірного Договору дарування, позивач передала безоплатно у власність (подарувала), а відповідач прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 10 Договору дарування, сторони цього дійшли згоди про те, що прийняття відповідачем від позивача ключів від квартири, яка дарується за цим договором, свідчить про те, що передача дарунку відбулася. Сторони усвідомлюють, що цим договором підтверджено передачу квартири відповідачу.

Пунктом 11 договору дарування квартири визначено, право власності на дарунок (квартири, що є предметом цього договору) виникає у відповідача з моменту передачі дарунку і державної реєстрації цього договору.

Факт передачі ключів від квартири АДРЕСА_2 відповідачу та державної реєстрації договору дарування квартири сторонами не оспорювався та визнається сторонами.

Також судом встановлено, що 15.06.2018, між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за умовами якого, відповідач відчужив на користь третьої особи спірну квартиру, а ОСОБА_4 сплатив за неї грошові кошти у розмірі 2 228 700,00 грн, що згідно курсу НБУ на день укладання договору еквівалентно 85 000,00 дол. США.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України.

За приписами ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За положеннями ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229, ст. 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16.03.2016 № 6-93цс16 та від 27.04.2016 № 6-372цс16 та в постанові Верховного Суду від 01.08.2018 по справі № 445/1011/17.

Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом обману, є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину.

Таким чином, переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційним судом не було встановлено обставин, які б свідчили про можливість застосування положень статей 229, 230 ЦК України, доводи позивача щодо помилки та введення в оману не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а посилання ОСОБА_1 на домовленість з відповідачем про забезпечення їй постійного нагляду та утримання з боку позивача, є не що іншим як мотивацією, яка призвела до укладання спірного договору у 2008 році, а не свідченням помилки або введення в оману.

Крім того, договір дарування від 13.08.2008 був нотаріально посвідчений, а з тексту договору вбачається, що він сторонами особисто прочитаний, зміст його зрозумілий і як такий, що відповідає волевиявленню сторін, підписаний ними особисто.

Якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним.

Також, слід зазначити, що і дарувальник і обдарований підтвердили (п. 9 угоди), що договір не є фіктивним, удаваним правочином, не приховує іншого правочину і відповідає дійсним намірам створити правові наслідки обумовлені цим договором. Нотаріусом роз`яснено вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, що укладається, в т. ч. статей 203, 726-728 ЦК України.

В свою чергу, апеляційний суд звертає увагу на те, що позивач, як на підставу вчинення помилки під час укладання договору дарування, посилається на свій похилий вік та наявність інвалідності І групи, в зв`язку з чим потребує стороннього догляду, однак, не надає доказів на підтвердження такого свого стану здоров`я, що унеможливило усвідомлення та розуміння наслідків укладеного правочину.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведена та обставина, що укладання договору дарування не відповідало її внутрішній волі.

Установивши, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору дарування була наявна помилка, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання цього договору недійсним за ст. 229 ЦК України.

Правильним є висновок про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження існування під час укладення оспорюваних договорів дарування помилки, а саме, неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Враховуючи вищевикладене, належним чином визначивши і розподіливши тягар доведення у цій справі, встановив, що оскаржуване рішення суду першої інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення позову відсутні.

Таким чином доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від її імені та в її інтересах адвокатом Самойловим Дмитром Євгеновичем, який діє на підставі договору залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Грек Анжеліка Василівна про визнання недійсним договору укладеного під впливом помилки та обману залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді А.М. Андрієнко

Т.О. Невідома