ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 вересня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/1336/22

Головуючий у першій інстанції Павлов В. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/735/22

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

сторони: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 15 червня 2022 року (місце ухвалення м. Чернігів) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. В обгрунутвання позову посилався на те, що згідно рішення Новозаводського районного суду від 08.09.2014 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 було стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 40 000 грн, судовий збір 400 грн та 2500 грн витрат на оплату правової допомоги. Вказане рішення суду набрало законної сили та у зв`язку з його невиконанням було відкрито виконавче провадження про примусове стягнення боргу. Проте, 26.09.2016 ОСОБА_3 отримав від Новозаводського ВДВС м. Чернігів постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

08.02.2022 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір відступлення права вимоги (цесії), за яким ОСОБА_1 набуває право вимоги належне ОСОБА_3 , і кредитором за договором позики від 28.07.2009, за яким Новозаводським районним судом м. Чернігова ухвалено рішення від 08.09.2014 про стягнення з ОСОБА_2 боргу. Позивач зазначає, що він набув право вимоги від відповідача виконання зобов`язання за рішенням суду.

За доводами позову рішення суду не виконувалось відповідачем у період з 29.09.2014 по 10.02.2022 (2692 дні), тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

З посиланням на ст.ст. 610, 612, 625 ЦК України позивач у позові просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 69 898, 22 грн інфляційних втрат, 9 485, 01 грн 3% річних, а всього 79 383, 23 грн.

Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.06.2022 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат відмовлено.

В обгрунтування позову суд послався на те, що виконавчий лист № 751/7301/14 було повернуто державним виконавцем 26.09.2016, граничним терміном повторного пред`явлення до примусового виконання вказаного виконавчого листа було 26.09.2019, таким чином, оскільки на момент укладення 08.02.2022 договору цесії первісний стягувач вже втратив право вимагати від відповідача виконання зобов`язання за рішенням суду, то відповідно і ОСОБА_1 , як правонаступник стягувача, не набув права вимоги щодо стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних в зв`язку з його простроченням.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 -адвокат Переверзєв О.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.06.2022, та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обгрунтування незаконності та необґрунтованості судового рішення апелянт посилається на те, що суд правильно встановив обставини справи, але судом порушено норми матеріального права, не застосовано ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України.

Заявник зазначає, що предметом позову у даній справі є стягнення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних, за невиконання грошового зобов`язання з повернення коштів, підтвердженого судовим рішенням, яке на даний час не виконано.

Посилається, що відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням суду. Права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що на підставі рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08.09.2014 в справі № 751/7301/14 06.10.2014 Новозаводським районним судом м. Чернігова було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 40 000 грн, судовий збір в сумі 400 грн та витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги у розмірі 2500 грн (а.с. 9).

Постановою державного виконавця Новозаводського ВДВС м. Чернігів ГТУ в Чернігівській області від 26.09.2016 на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» вказаний вище виконавчий лист було повернуто стягувачеві (а.с. 10).

08.02.2022 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення права вимоги (цесії), за яким останній набув право вимоги від боржника виконання зобов`язання за рішенням суду в справі № 751/7301/14.

В обгрунтування позову позивачем до позовної заяви додано розрахунок 3 % річних за період з 29.09.2014 по 10.02.2022, який склав 9 485, 01 грн (а.с. 5), та інфляційних витрат за період з жовтня 2014 року по січень 2022 року 69 898, 22 грн (а.с. 7).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий лист № 751/7301/14 було повернуто державним виконавцем 26.09.2016, граничним терміном повторного пред`явлення до примусового виконання вказаного виконавчого листа було 26.09.2019, таким чином, оскільки на момент укладення 08.02.2022 договору цесії первісний стягувач вже втратив право вимагати від відповідача виконання зобов`язання за рішенням суду, то відповідно і ОСОБА_1 , як правонаступник стягувача, не набув права вимоги щодо стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних в зв`язку з його простроченням.

З висновком суду про відмову у задоволенні позову не погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Згідно частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно достатті 625 ЦК Україниу зв`язку з неналежним виконанням судових рішень про стягнення грошових коштів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а такожз угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц) щодо необхідності відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Частинами 4, 6 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договору відступлення прва вимоги (цесії) від 08.02.2022 ОСОБА_3 відступає, а ОСОБА_1 набуває право вимоги, належне ОСОБА_3 , і стає кредитором за договором позики від 28.07.2009, за яким Новозаводським районним судом м. Чернігова винесено рішення у справі № 751/7301/14 08.09.2014 про стягнення з ОСОБА_2 в розмірі 40 000 грн, 400 грн витрат по оплаті судового збору, 2500 грн витрат на правничу допомогу.

Згідно п. 2 вказаного договору ОСОБА_1 набуває право вимагати від боржника виконання зобов`язання за даним рішенням суду справа № 751/7301/14.

Згідно п. 2.1. до нового кредитора переходить зазначене вище право вимоги ОСОБА_3 в обсязі та на умовах, що існували на момент вчинення даного договору та право стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за весь період.

Доказів на підтвердження факту повернення відповідачкою ОСОБА_2 коштів за договором позики суду не надано. Під час розгляду справи по суті відповідачка не подавала клопотання про застосування строку позовної давності, крім того не з`являлась до суду, отже було прийнято заочне рішення.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

З огляду на матеріали справи, предметом позову у даній справі є стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних, за невиконання грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням.

Оскільки відповідачка не повернула суму боргу та враховуючи п. 2.1. договору відступлення права вимоги (цесії) від 08.02.2022, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики Українивід 14.11.2006 № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим.

Таким чином, устатті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 459/3560/15-ц, від 11.07.2018 у справі № 753/23612/15-ц, від 05.09.2018 у справі № 461/479/16-ц, від 22.11.2018 у справі № 761/43507/16-ц.

Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 у справі № 6-1946цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання.

Саме таку правову позицію щодо застосування положень статті 625 ЦК України висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, провадження№ 14-16цс18, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України не враховано судом першої інстанції.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат на грошові кошти за неналежне виконання судового рішення не узгоджується з зазначеними вище нормами матеріального права.

Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, судом апеляційної інстанції враховано, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції розраховується на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр». Наведений позивачем розрахунок, обґрунтований і відповідачем не оспорений.

Із матеріалів справи вбачається, що 08.02.2022 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір відступлення права вимоги (цесії), за яким ОСОБА_1 набуває право вимоги, належне ОСОБА_3 , і кредитором за договором позики від 28.07.2009, за яким Новозаводським районним судом м. Чернігова ухвалено рішення від 08.09.2014 про стягнення з ОСОБА_2 боргу. Позивач зазначає, що він набув право вимоги від відповідача виконання зобов`язання за рішенням суду, матеріали не містять клопотання про застосування строку позовної давності, а позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З врахуванням наведеного, висновки суду першої інстанції, що виконавчий лист № 751/7301/14 було повернуто державним виконавцем 26.09.2016, граничним терміном повторного пред`явлення до примусового виконання вказаного виконавчого листа було 26.09.2019, таким чином, оскільки на момент укладення 08.02.2022 договору цесії первісний стягувач вже втратив право вимагати від відповідача виконання зобов`язання за рішенням суду, то відповідно і ОСОБА_1 , як правонаступник стягувача, не набув права вимоги щодо стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних в зв`язку з його простроченням, зроблені з порушенням як норм матеріального так і процесуального права.

На підставі викладеного вище, позивач має право вимагати від відповідача сплати 3 % річних за користування коштами за період з 29.09.2014 по 10.02.2022 9485,01 грн, та інфляційних втрат за період з жовтня 2014 року по січень 2022 року 69898,22 грн.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, врахувавши наведені норми чинного законодавства, встановлені обставини справи та надані на їх підтвердження докази, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, таким чином з відповідачки слід стягнути судовий збір на користь держави, оскільки відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 992, 40 грн, та за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 1488, 60 грн.

Керуючись ч. 13 ст. 141, ст.ст. 367, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 15 червня 2022 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) за період з 29.09.2014 по 10.02.2022 - 3 % річних у розмірі 9 485 (дев`ять тисяч чотириста всімдесят п`ять) грн 01 копійок, та інфляційні втрати за період з жовтня 2014 року по січень 2022 року у розмірі 69 898 (шістдесят дев`ять тисяч вісімсот дев`яносто вісім) грн 22 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь держави витрати по сплаті судового збору в суді першої інстанції в розмірі 992,40 грн, та в суді апеляційної інстанції в розмірі 1488, 60 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст рішення складено 06.09.2022.

Головуючий Судді :