Справа № 204/1125/21
Провадження № 2/204/104/22
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мащук В.Ю.,

при секретарі Гринюк Л.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

за участю представника відповідача

ОСОБА_2 адвоката Черкавського Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Восковець Оксана Олександрівна, про визнання недійсними правочинів, скасування записів про державну реєстрацію права власності, звільнення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, якою просив суд:

- визнати недійсним договір купівлі- продажу 1/2 частини будівлі кафе від 04.08.2015 укладений між ОСОБА_3 та ТагієвимРамізом, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кокосадзе Л.В., та зареєстрований в реєстрі за № 1387;

- визнати недійсним договір купівлі- продажу Ѕ частини будівлі кафе від 04.08.2015 укладений між ОСОБА_3 та МамедовимЕльбурусомАлігулуогли, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кокосадзе Л.В., та зареєстрований в реєстрі за № 1385;

- визнати недійсним договір купівлі- продажу Ѕ частини будівлі кафе від 01.12.2015 укладений між ОСОБА_6 та МамедовимЕльбурусомАлігулуогли, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Восковець О. О., та зареєстрований в реєстрі за № 1782;

- припинити право власності та скасувати записи про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, об`єкт нерухомого майна: будівля кафе, А-1; загальна площа (кв.м.): 115,3; ґанок, а; навіс, Б; навісВ, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01:

за ОСОБА_6 , номер запису про право власності 12302047, внесений приватним нотаріусом ДМНО Восковець Оксаною Олександрівною (1/2 частка);

за ТагієвимРамізом, номер запису про право власності 10673000, внесений приватним нотаріусом ДМНО Кокосадзе Лілею Вячеславівною (1/2 частка);

за МамедовимЕльбурусомАлігулуогли, номер запису про право власності 10672929, внесений приватним нотаріусом ДМНО Кокосадзе Лілею Вячеславівною;

за ОСОБА_3 , номер запису про право власності 10582164, внесений держаним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Сирицею Олександром Сергійовичем;

- зобов`язати ОСОБА_7 повернути земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованої будівлі кафе: будівля кафе, А-1; загальна площа 115,3; ґанок, а; навіс Б; навіс В, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер-об`єкта нерухомого майна 01.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між Дніпропетровською міською радою та ОСОБА_3 було укладено договір оренди земельної ділянки термін дії якого сплинув 06.11.2007.

Відповідно до договору оренди землі орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку: для проектування та улаштування торгівельного кіоску літнього майданчика в районі будинку АДРЕСА_1 , площею 0,0107 га., кадастровий номер :07:278:0009.

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Карпухіною Л.Ф, та зареєстрований в реєстрі за №3828.

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 02.06.2015 року визнано за ОСОБА_3 право власності на будівлю кафе літ. А-1, загальною площею 115,3 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та складається з № 1 - коридор, площею 2,7 кв.м; № 2- банкетний зал, площею 99.9 кв.м; №3 - туалет, площею 2,6 кв.м; № 4 - умивальня, площею 2,5 кв.м; № 5 - кухня, площею 16,6 кв.м.

20.07.2015 державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Сирицею О.С. було внесено запис про державну реєстрацію права власності № 10582164 за ОСОБА_3 на підставі зазначеного рішення суду.

В подальшому, 04.08.2015 ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу № 1385 та № 1387 було відчужено об`єкт нерухомого майна на користь ОСОБА_8 Ѕ частка та ТагієваРаміза- Ѕ частка. На підставі вказаних договорів купівлі - продажу приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. було прийнято рішення про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Надалі, 01.12.2015, Ѕ частку нерухомого майна належну МамедовуЕльбурусуАлігулуогли, було відчужено на користь ОСОБА_6 за договором купівлі - продажу № 1782. На підставі зазначеного договору купівлі - продажу приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковедь О.О. було прийнято рішення про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.02.2020 року, прийнятого за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради, заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 02.06.2015 по справі № 202/4417/15-ц було скасовано, в задоволені позовної вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності було відмовлено.

03 липня 2015 року Державним архітектурно-будівельним контролем на території м.Дніпра було видано та зареєстровано декларацію від 03.07.2015 № ДП 77 про готовність об`єкта до експлуатації.У декларації в п. 10 зазначена інформація про дозвільні документи, а саме рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02.06.2015 року у справі 202/4417/15-ц, яке на даний час скасовано, тому декларація була анульована.

Отже, спірний об`єкт нерухомого майна було неодноразово відчужено. При цьому, спірний об`єкт нерухомого майна є об`єктом самочинного будівництва.

Земельна ділянка, на якій розташовано вказане самочинно побудоване нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :07:278:0009, належить Дніпровській міській раді та віднесена до земель комунальної власності, відповідно до ст. 80, 83 Земельного кодексу України та ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :07:278:0009 у м. Дніпрі є територіальна громада міста Дніпра в особіДніпровської міської ради. Договори купівлі продажу, укладені між відповідачами порушують права та інтереси територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, суперечать законодавству.

Внаслідок самочинного будівництва будівель та державної реєстрації права власності на спірний об`єкт земельна ділянка по АДРЕСА_1 кадастровий номер :07:278:0009 у м. Дніпрі вибула з володіння Дніпровської міської ради поза її волею.

Отже, спірний об`єкт по АДРЕСА_1 підлягає знесенню, а земельна ділянка приведенню у придатний для використання стан, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позовну заяву задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, які зазначені в ній.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Черкавський Ю.С. в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, у зв`язку з тим, що позивачем повинні були бути використані інші способи захисту права. Просив суд застосувати до даних правовідносин строки позовної давності. Заперечення, викладені у відзиві на позовну заяву підтримав в повному обсязі.

Третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Восковець Оксана Олександрівна в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суд подала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна, в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суд подала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , представник треті особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Суд, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, приходить до висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що Рішенням Міського голови, прийнятого на сесії Дніпропетровської міської ради від 06.11.2002 року № 272/4, затверджено проект відведення земельної ділянки площею 0,0107 га, який складено ДП «Дніпропетровський міський центр державного земельного кадастру» і передати її ОСОБА_3 в оренду строком на п`ять років для проектування та улаштування торгівельного кіоску і літнього майданчика по АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_3 : замовити у спеціалізованій проектній організації, яка має ліцензію а проектування, проектну документацію. Проектну документацію погодити з Головним архітектурно планувальним управлінням міської ради. Улаштування об`єкта та введення його в експлуатацію виконувати згідно з діючою нормативно-технічною документацією. У тримісячний термін з дня прийняття рішення укласти з міською радою договір оренди земельної ділянки (арк.с.30).

Відповідно до договору оренди земельної ділянки від 30.01.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Карпухіною Л.Ф., Дніпропетровська міська рада в особі першого заступника голови Крупського Анатолія Федоровича та ОСОБА_3 , уклали договір про таке, орендодавець передає, а орендар приймає в оренду на умовах договору земельну ділянку площею 0,0107 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для проектування та улаштування торговельного кіоску та літнього майданчика, яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі м. Дніпропетровська за кодом 78116026 згідно з планом земельної ділянки, що додається.

Підставою для передачі земельної ділянки в оренду є рішення міської ради від 06.11.2002 року № 272/4 (арк.с.34-38).

Відповідно до Рішення Міського голови, прийнятого на сесії Дніпропетровської міської ради від 08.10.2003 № 303/12, надано згоду ОСОБА_3 на передачу ОСОБА_9 в суборенду земельної ділянки площею 0,0107 га по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :07:278:0009), яка знаходиться в користуванні ОСОБА_3 згідно з договором оренди земельної ділянки від 19.03.2003, номер державної реєстрації 2919 (арк.с.39,40,41,42-44).

Відповідно до договору суборенди земельної ділянки № 2919/с від 30.11.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б., орендодавець, ОСОБА_3 надає, а орендар, ОСОБА_9 приймає у строкове, платне володіння і користування земельну ділянку площею 0,0107 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для проектування та улаштування торговельного кіоску та літнього майданчика, яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі м. Дніпропетровська за кодом :07:278:0009 (78116026), згідно х планом земельної ділянки.

Підставою для передачі земельної ділянки в суборенду є договір оренди земельної ділянки від 19.03.2003 року № 2919, посвідчений 30.01.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б.

Земельна ділянка передається в суборенду до 06.11.2007 року. Після закінчення строку, на який було укладено договір, його дія припиняється (т. 1, арк.с.22-26, 27,28, 29).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2015 року визнано за ОСОБА_3 право власності на будівлю кафе літ.А-1, загальною площею, 115,3 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та складається з № 1- коридор, площею 2,7 кв.м.; № 2 банкетний зал, площею 90,9 кв.м.; № 3 туалет, площею 2,6 кв.м.; № 4 умивальня, площею 2,5 кв.; № 5 кухня, площею 16,6 кв.м. (т.1, арк.с.48-51).

Відповідно до копії технічного паспорту на громадський будинок, виготовленого станом на 16.05.2017, ОСОБА_3 , видано технічний паспорт на будівлю кафе за адресою: АДРЕСА_1 (замовник технічної інвентаризації ОСОБА_3 ) (арк.с.52-58).

03 липня 2015 року Державним архітектурно-будівельним контролем на території м.Дніпра було видано та зареєстровано декларацію від 03.07.2015 № ДП 77 про готовність об`єкта до експлуатації (т.1, арк.с.59 - 64).

Відповідно до договору купівлі продажу частки нерухомого майна від 04 серпня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., ОСОБА_3 передала у приватну власність (продала), а ТагієвРаміз прийняв (купив) Ѕ частку будівлі кафе, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Опис майна в цілому: будівля кафе літ. А-1 загальною площею 115,3 кв.м. та складається з № 1- коридор, № 2 банкетний зал, № 3 туалет, № 4 умивальня, № 5 кухня (ар.с.65-66).

Відповідно до договору купівлі продажу частки нерухомого майна від 01 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Восковець О.О., МамедовЕльбурусАлігулуогли продав ОСОБА_6 Ѕ частин будівлі кафе, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Опис майна в цілому: будівля кафе літ. А-1 загальною площею 115,3 кв.м. та складається з № 1- коридор, № 2 банкетний зал, № 3 туалет, № 4 умивальня, № 5 кухня (арк.с.67-69).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна, 20.07.2015 року на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська б/н від 06.06.2015 за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на будівлю кафе, А-1, загальною площею 115,3 кв.м., ганок, а, навіс, Б, навіс В, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

04.08.2015 ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу за № 1385 та № 1387 відчужено об`єкт нерухомого майна МамедовуЕльбурусуАлігулуогли Ѕ частку та ТагієваРамізу- Ѕ частку.

01.12.2015МамедовЕльбурусАлігулуогли на підставі договору купівлі - продажу № 1782 відчужено Ѕ частку об`єкта нерухомого майна ОСОБА_6 (т.1, арк.с.10-13).

14.03.2016 року за вх. № 1321 ОСОБА_10 та ОСОБА_6 звернулися до Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради (із земельних питань) з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0500 га, яка розташована у АДРЕСА_1 , по фактичному розміщенню будівлі кафе (арк.с.207).

Відповідно до рішення міського голови, прийнятого на сесії Дніпровської міської ради від 21.02.2018 року № 86/30 надано ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню будівлі кафе по АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_6 , ОСОБА_11 замовити у суб`єктів господарювання, що є розробниками документації із землеустрою, згідно з вимогами, передбаченими чинним законодавством, розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та після його погодження, відповідно до чинного законодавства, подати цей проект до міської ради для прийняття відповідного рішення (т. 1, арк.с.216).

Відповідно до копії проекту землеустрою, ТОВ «БЕТА», ЛТД здійснено розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_6 , ТагієвуРамізу, по фактичному розміщенню будівлі кафе, за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, арк.с.215).

Відповідно до інформації департаменту економіки, фінансів та міського бюджету від 15.05.2018 року № 10/15-281 на адресу ОСОБА_3 повідомлено наступне, згідно чинного законодавства (ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», який був прийнятий на зміну ЗУ «Про планування і забудову територій» від 20.04.2000) визначено: «Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті,зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури».

Це зобов`язання є беззаперечним, згідно чинного законодавства.

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04.08.2015 за реєстровим № 1387, гр. ОСОБА_12 придбав Ѕ частку будівлі кафе загальною площею 115,3 кв. м. по АДРЕСА_1 .

Будівля кафе належала продавцю ОСОБА_3 на підставі рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 02.06.2015. З рішення вбачається, що ОСОБА_3 була проведена реконструкція металевої будівлі кафе, за наслідками якої була створена нова річ, а саме будівля кафе літ. А-1, загальною площею 115,3 кв. м.

Згідно технічного паспорту, виготовленого станом на 16.05.2017, рік побудови будівлі кафе - 2004.

ОСОБА_3 з питання укладання договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпра, по зазначеному об`єкту, до Дніпровської міської ради не зверталась.

Отже, порушено норми ЗУ «Про планування і забудову територій» та ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».

Зазначений об`єкт введено в експлуатацію без укладеного договору, чим призвело до неотримання міським бюджетом коштів.

В результаті порушено право міської ради в результаті чого Дніпровська міська рада не отримала кошти від пайової участі, які мала можливість отримати, тобто наразі є упущена вигода, відповідно до ЦК України.

ОСОБА_3 направлено для ознайомлення та підписання проект договору в двох екземплярах про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпра по об`єкту «Будівництво будівлі кафе (фактичне розміщення) по АДРЕСА_1 ».

Зазначено, що у разі не підписання договору та не сплати коштів пайової участі, питання стягнення буде вирішено в судовому порядку (т. 1, арк.с.211-212).

04 липня 2018 року Дніпровської міською радою та ОСОБА_3 укладено договір № 905 про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно транспортної інфраструктури м. Дніпро, відповідно до якого предметом договору є здійснення оплати забудовником величини пайової участі на розвиток соціальної та інженерно транспортної інфраструктури м. Дніпра шляхом перерахування коштів до спеціального фонду міського бюджету по об`єкту: «Будівництво кафе по АДРЕСА_1 ». Величина пайової участі 48841, 08 грн. (арк.с.209,210).

Відповідно до інформації Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 27.06.2019 року №4/11-1817, за наявною станом на 27.06.2019 інформацією за результатами пошуку за адресою земельної ділянки ( АДРЕСА_1 ) в Системі не виявлено реєстраційних записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та фізичними і юридичними особами.

В той же час за адресою АДРЕСА_1 в Системі виявлено реєстраційні записи щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та фізичними особами (т.1, арк.с.18-19).

Відповідно до відомостей Системи, містяться наступні записи: ОСОБА_9 , кадастровий № :07:278:0009, площа 0,0107 га, адреса АДРЕСА_1 , № 2919/с, початок 08.12.2003 року, завершено 06.11.2007 року, мета проектування та улаштування торговельного кіоску та літнього майданчика; ОСОБА_3 , кадастровий № 78116026, площа 0,107 га, АДРЕСА_2 , початок 19.02.2003, завершено 07.12.2003, мета проектування та улаштування торговельного кіоску та літнього майданчика (т.1, арк.с.20).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2015 року в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 ; визнання за ОСОБА_3 права власності на будівлю кафе літ. А -1, загальною площею 115,3 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 , та складається з № 1 - коридор, площею 2,7 кв.м; № 2- банкетний зал, площею 99.9 кв.м; №3 - туалет, площею 2,6 кв.м; № 4 - умивальня, площею 2,5 кв.м; № 5 - кухня, площею 16,6 кв.м. скасовано та у скасованій частині ухвалено нове судове рішення.

В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_13 про визнання права власності відмовлено (т.1, арк.с.14-17).

Відповідно до інформації управління державного архітектурно будівельного контролю ДМР від 01.07.2020 року за № 4/1 310, управлінням державного архітектурно будівельного контролю ДМР наказом від 01.07.2020 року № 29/СК скасовано декларацію про готовність об`єкту до експлуатації (т.1,арк.с. 45).

Відповідно до Наказу управління державного архітектурно будівельного контролю ДМР від 01.07.2020 за № 29/СК скасовано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації по об`єкту: «Реконструкція будівлі кафе по АДРЕСА_1 № ДП 77 від 03.07.2015 року (т.1, арк.с.46).

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу.

Відповідно до ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування записів про державну реєстрацію права власності, позивач зазначає, що земельна ділянка, на якій розташовано вказане самочинно побудоване нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :07:278:0009, належить Дніпровській міській раді та віднесена до земель комунальної власності, відповідно до ст. 80, 83 Земельного кодексу України та ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до ст.ст. 182, ст. 334 ЦК України право власності на нерухомі речі, обтяження цього права, його виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації такого права.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 76 ЦК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами статей 77, 78, 79, 80 ЦК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (у тому числі права власності) здійснюється шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Це є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав. Реєстрація права власності у будь-яких інших реєстрах, базах тощо не має законних правових наслідків.

Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до договорів купівлі-продажу, які були нотаріально посвідчені ОСОБА_6 та ОСОБА_11 належить по Ѕ частці будівлі кафе, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Опис майна в цілому: будівля кафе літ. А-1 загальною площею 115,3 кв.м.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до рішення міського голови, прийнятого на сесії Дніпровської міської ради від 21.02.2018 року № 86/30 надано ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню будівлі кафе по АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_6 , ОСОБА_11 замовити у суб`єктів господарювання, що є розробниками документації із землеустрою, згідно з вимогами, передбаченими чинним законодавством, розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відповідно до копії проекту землеустрою, ТОВ «БЕТА», ЛТД ОСОБА_6 та ОСОБА_14 дані вимоги виконано, замовлено розроблення проекту землеустрою.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 13, ч.5, ч.6 ст. 203 ЦК України.

Зміст правочину відповідно до ч.ч. 1-3, ч.5 ст.203 ЦК України не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За загальним правилом, правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам його дійсності. До зазначених умов ч. 4 ст. 203 ЦК України, зокрема, віднесено відповідність форми вчинення правочину вимогам закону. Нотаріальне посвідчення правочину означає, що його зміст, час і місце вчинення, наміри суб`єктів правочину, його відповідність закону та інші обставини офіційно зафіксовані нотаріусом і розглядаються як встановлені й достовірні.

Відповідно до ч.ч.1 і 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду.

Однак, звертаючись до суду з позовом, позивачем не надано доказів того, що його права та законні інтереси були порушені спірними договорами, оскільки у разі визнання їх недійсними повернення майна може відбутися до попереднього власника, який укладав договір купівлі-продажу, а він з такою вимогою не звертався.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа» в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним, у зв`язку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Та особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, зокрема, що у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені та така особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції чи віндикації. У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором, у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені, заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).

Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовано в статті 216 ЦК України, у якій зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан.

Відповідно до ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-95цс13 зазначено, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

До спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

Враховуючи, що позивачем не надано доказів того, що він був стороною оспорюваних правочинів, при укладанні яких його права та законні інтереси були порушені, а також враховуючи, на наразі ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , відкрито володіють приміщенням кафе, здійснюють відповідні заходи щодо розробки землеустрою по фактичному розташуванню будівлі кафе, що погоджено Рішенням міської ради, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Щодо вимоги про скасування записів про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд зазначає, що вона є похідною від вимог про визнання правочинів недійсними, та додаткового судового захисту з цього приводу не потребує.

Під час судового засідання представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Черкавським Ю.С. було заявлено про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, у тому числі з підстав пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду.

Так, під час розгляду справи встановлено, що Дніпровська міська рада з 2016 року була обізнана про наміри ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , які по Ѕ частині є власниками будівлі кафе, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0500 га, яка розташована у АДРЕСА_1 , по фактичному розміщенню будівлі кафе.

При цьому, протягом більш ніж 5 років будь-які заходи, направлені на витребування, повернення земельної ділянки Дніпровською міською радою не вживалися.

Доводи з цього приводи позивачем не наведено.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі

№ 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

Так як суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з тим, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, суд не застосовує позовну давність.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, з підстав наведених у мотивувальній частині рішення.

Відповідно до ч.1 ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Згідно вимог ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15.02.2021 року були вжиті заходи забезпечення позову у вигляді: заборони ОСОБА_6 та ОСОБА_11 вчиняти будь-які дії (купівля-продаж, міна, найм, виділ часток та інше) по відчуженню, реалізації, передачі іншим особам та переоформленню документів на нерухоме майно (а саме: будівля кафе, А-1; загальною площею (кв.м.): 115.3; ґанок, а; навіс, Б; навіс, В.), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01; заборони державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії (у тому числі реєстрацію та перереєстрацію права власності, внесення записів про накладення арештів, заборон на відчуження, записів про іпотеку інші дії передбачені чинним законодавством), окрім дій по виконанню ухвали суду про забезпечення даного позову по цій справі щодо нерухомого майна, а саме: нерухоме майно (а саме: будівля кафе, А- 1; загальною площею (кв.м.): 115.3; ґанок, а; навіс, Б; навіс, В.), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Таким чином, у зв`язку з ухваленням рішення про повну відмову у задоволенні позову, суд приходить до висновку, що заходи забезпечення позову по цивільній справі необхідно скасувати, що повністю узгоджується з положеннями ч.9 ст.158 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому, судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.12,13,76-82,133,141,259,263,264,265 ЦПК України, ст.ст.3,15,16,182, 203, 215, 216, 256,257, 261, 316,317, 321, 328,330, 388 ЦК України, ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Дніпровської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Восковець Оксана Олександрівна, про визнання недійсними правочинів, скасування записів про державну реєстрацію права власності, звільнення земельної ділянки - залишити без задоволення.

Заходи забезпечення позову, які застосовані на підставі ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2021 року, у вигляді:

- заборони ОСОБА_6 та Тагієву Рамізу вчиняти будь-які дії (купівля-продаж, міна, найм, виділ часток та інше) по відчуженню, реалізації, передачі іншим особам та переоформленню документів на нерухоме майно (а саме: будівля кафе, А-1; загальною площею (кв.м.): 115.3; ґанок, а; навіс, Б; навіс, В.), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01;

- заборони державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії (у тому числі реєстрацію та перереєстрацію права власності, внесення записів про накладення арештів, заборон на відчуження, записів про іпотеку інші дії передбачені чинним законодавством), окрім дій по виконанню ухвали суду про забезпечення даного позову по цій справі щодо нерухомого майна, а саме: нерухоме майно (а саме: будівля кафе, А- 1; загальною площею (кв.м.): 115.3; ґанок, а; навіс, Б; навіс, В.), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, скасувати після набрання рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.Ю. Мащук