Постанова

Іменем України

15 червня 2022 року

м. Київ

справа № 2-2084/2006

провадження № 61-20437 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І.,

Коломієць Г. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

відповідачі: виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області, ОСОБА_7 ,

треті особи: комунальне підприємство «Кременчуцьке міжрайонне бюро технічної інвентаризації», служба у справах дітей Автозаводської районної адміністрації м. Кременчука Полтавської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Абрамова П. С., Кривчун Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2006 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , звернулися до суду з позовом до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, ОСОБА_7 , треті особи: комунальне підприємство «Кременчуцьке міжрайонне бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Кременчуцьке МБТІ»), служба у справах дітей Автозаводської районної адміністрації м. Кременчука Полтавської області, про визнання права власності на об`єкти нерухомості, в якому просили суд:

- розірвати договір дарування квартири

АДРЕСА_1 від 07 жовтня

2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А. Г., зареєстрованого

в реєстрі № 10356, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_6 ;

- розірвати договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 від 07 травня

2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ліньковою І. Б., зареєстрованого

в реєстрі № 2462, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 ;

- визнати право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,0969 га, розташовану за вищевказаною адресою із цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) за: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

та неповнолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3

та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , по 1/6 частині за кожним;

- зобов`язати КП «Кременчуцьке МБТІ», Кременчуцьке міське управління земельних ресурсів зареєструвати право власності

на вищевказані житловий будинок та земельну ділянку

за: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та неповнолітніми

дітьми: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

та ОСОБА_6 , по 1/6 частині за кожним;

- зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 провести

в КП «Кременчуцьке МБТІ» технічну інвентаризацію житлового будинку АДРЕСА_2 та здійснити державну реєстрацію у встановленому законом порядку.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що відповідно до договору купівлі-продажу від 26 липня 2005 року, укладеного між ОСОБА_1

та ОСОБА_9 , посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ліньковою І. Б., зареєстрованого в реєстрі

№ 6301, ОСОБА_1 купив земельну ділянку площею 0,0969 га,

яка розташована по АДРЕСА_2 із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку

і господарських будівель (присадибна ділянка), а також будівельні матеріали, зведені у конструкції, які розташовані за тією ж адресою. Вказане майно є їх спільною сумісною власністю.

До шлюбу ОСОБА_1 був власником квартири

АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2000 року, укладеного між ним

та ОСОБА_10 , посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ліньковою І. Б., реєстровий № 4-184, яку згодом було вирішено подарувати неповнолітній дочці ОСОБА_6 , але оскільки він не мав законної можливості одночасно підписати такий договір від дарувальника та обдаровуваного, власність

на вказану квартиру було оформлено на ОСОБА_8 , яку остання

й подарувала дитині (договір дарування квартири від 07 жовтня 2004 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2

в інтересах малолітньої ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А. Г., зареєстрований в реєстрі № 10356).

14 вересня 2006 року було отримано дозвіл Автозаводської районної ради міста Кременчука, оформлений рішенням від 14 вересня 2006 року № 420, про розірвання договору дарування від 07 жовтня 2004 року, з одночасним даруванням дитині 1/6 частини домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2 .

15 вересня 2006 року ОСОБА_1 було продано КП «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради Полтавської області квартиру АДРЕСА_1 (договір про придбання квартири на вторинному ринку житла № 59/2006).

У подальшому вони дізналися, що за договором купівлі-продажу

від 26 липня 2005 року до ОСОБА_1 перейшло право власності

не на домоволодіння, а на будівельні матеріали, зведені в конструкції будинку, що стало перешкодою для оформлення угоди про розірвання договору дарування від 07 жовтня 2004 року.

Протягом 2005-2006 років вони виконували будівельні роботи

у домоволодінні по АДРЕСА_2 , для завершення яких між ним та акціонерним комерційним банком «Східно-Європейський Банк» 28 серпня 2006 року було укладено кредитний договір № 2006-87 на суму 150 000,00 грн, який мав бути погашений за рахунок продажу квартири АДРЕСА_1 .

У грудні 2006 року вони подали до суду заяву про зміну позовних вимог,

в якій зазначено, що 13 листопада 2006 року за взаємною згодою його

та ОСОБА_8 було розірвано договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного як на користь малолітньої ОСОБА_6 , так і на користь ОСОБА_8 , з одночасним укладенням договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 на користь малолітньої

ОСОБА_6 (договір дарування від 01 листопада 2006 року).

04 грудня 2006 року КП «Квартирне управління» придбало квартиру

АДРЕСА_1 (договір про придбання квартири на вторинному ринку житла № 76/2006).

З урахуванням наведеного й того, що малолітні діти забезпечені житлом: ОСОБА_6 належить 1/2 частина квартири

АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 - квартира АДРЕСА_4 , позивачі просили суд задовольнити уточнені позовні вимоги, а саме, визнати право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,0969 га, розташовану

за вищевказаною адресою із цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка)

за: ОСОБА_1 на 2/6 частини; ОСОБА_2 та неповнолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,

по 1/6 частині за кожним.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 грудня 2006 року у складі судді Демиденка І. О. позов

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.

Визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,0969 га, розташованих

по АДРЕСА_2 , цільове призначення якої для обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка): за ОСОБА_1 на 2/5 частину; ОСОБА_2

та неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , по 1/5 частині

за кожним.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що будинок є самочинно збудованим. Відведення земельної ділянки під будівництво житлового будинку та його обслуговування підтверджується договором купівлі-продажу від 26 липня 2005 року, розміри відповідають проєкту, але потребують інвентаризації (уточненню) з боку КП «Кременчуцьке МБТІ». Будинок відповідає всім санітарним, пожежним та будівельним нормам.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, 28 січня 2021 року ОСОБА_4 звернулася із апеляційною скаргою на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 грудня 2006 року.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 19 березня 2021 року

у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою

ОСОБА_4 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 грудня 2006 року відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Ухвалу Полтавського апеляційного суду

від 19 березня 2021 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду (провадження № 61-5747св21).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року

у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою

ОСОБА_4 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 грудня 2006 року відмовлено з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що заявник пропустив строк

на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, а наведені нею причини його пропуску є неповажними, що є підставою для відмови

у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.

Доводи ОСОБА_4 про незалучення до участі у справі в суді першої інстанції належних представників неповнолітніх дітей та відсутність повноважень у ОСОБА_1 діяти як від свого імені, як батька, так і від імені матерів дітей без надання ними йому відповідних повноважень, апеляційний суд не взяв до уваги, оскільки відповідно до норм чинного

на час розгляду справи законодавства встановлено рівність прав

та обов`язків батька та матері щодо дитини, а позивач ОСОБА_1 згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 є батьком ОСОБА_4 .

Належних і допустимих доказів, що її законними представниками були

не батьки, а інші особи, зокрема бабуся, дідусь, матеріали справи не містять, так само як і доказів, що з моменту повноліття ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) ОСОБА_4 не знала та не могла знати про наявність оскаржуваного рішення суду.

Посилання ОСОБА_4 на порушення районним судом норм процесуального права в частині неоприлюднення судового рішення

у Єдиному державному реєстрі судових рішень, не впливають

на обчислення процесуальних строків на апеляційне оскарження, оскільки на день постановлення оскаржуваного рішення суду від 18 грудня 2006 року реєстр судових рішень не функціонував. Крім того, у суду відсутній процесуальний обов`язок надсилати неповнолітнім/малолітнім учасникам справи, чиї інтереси в суді були забезпечені уповноваженими представниками, по досягненню їх повноліття, копії процесуальних судових рішень.

Сама по собі незгода ОСОБА_4 із вимогами ухвали суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без руху не звільняє її від обов`язку їх виконання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, ОСОБА_4 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції та передати справу до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі. Витребувано цивільну справу № 2-2084/06

із Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих

до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу

та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У лютому 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що апеляційним судом необґрунтовано відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Суддя, який ухвалив оскаржуване рішення суду першої інстанції, є хрещеним батьком її рідної сестри - ОСОБА_5 , у тому числі, на користь якої ухвалено рішення, а тому зазначені обставини були достатніми підставами для відводу чи самовідводу судді.

Районний суд не перевірив повноваження ОСОБА_2 діяти від імені

та в її інтересах та її рідної сестри - ОСОБА_5 , як і повноваження ОСОБА_1 діяти від імені та інтересах ОСОБА_3

(до удочеріння ОСОБА_11 ). У матеріалах справи відсутні докази удочеріння або оформлення опіки ОСОБА_2 над дітьми

ОСОБА_1 від першого шлюбу.

Звертає увагу, що зі змісту описової частини позовної заяви, де її включено до кола вигодонабувачів на спірне домоволодіння, вбачається невідповідність з прохальною частиною позовної заяви та оскаржуваним судовим рішенням районного суду, де її вже не було зазначено.

Судом першої інстанції та обома позивачами її позбавлено як рівності

у правах з іншими дітьми у праві власності на житло, так і у праві

на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції ці права, які порушено багато років тому, не відновлено.

Крім того, залучений до участі у справі орган опіки та піклування не лише

не відреагував на порушення позивачами і судом першої інстанції її прав, але й сам допустив низку порушень. У матеріалах справи відсутній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири

АДРЕСА_1 .

Вказує, що законодавством не передбачено визнання права власності

на об`єкт незавершеного будівництва із визначенням часток, а також його поділу. Оскаржуваним рішенням суду першої інстанції порушуються права як самого позивача ОСОБА_1 , так і всіх його дітей, у тому числі

на майбутнє. Наявність рішення районного суду приховували від її матері ОСОБА_12 , від неї та від усіх інших осіб, внаслідок чого виникли суттєві труднощі в його апеляційному оскарженні вже після досягнення нею повноліття.

Її батько - ОСОБА_1 у 2018 році захворів. Зазначені обставини

й змусили його повідомити про наявність оскаржуваного судового рішення.

ОСОБА_13 , яка є її бабою, надала свої письмові пояснення до суду апеляційної інстанції та вказала, що ні вона, ні її чоловік не знали про наявність судового рішення. До теперішнього часу копія оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції не видавалася і не направлялася жодному із дітей позивачів, вони не брали участь у розгляді справи, а також не були присутні при проголошенні судового рішення.

При цьому вона була зареєстрована у квартирі

АДРЕСА_1

та у зв`язку з її відчуженням була знята з реєстрації без дотримання

її законних прав та інтересів. Судове рішення щодо позбавлення її права

на житло не ухвалювалося.

Після досягнення нею повноліття вона також не могла дізнатися про наявність оскаржуваного судового рішення, оскільки на час його прийняття Єдиний державний реєстр судових рішень не функціонував та зміст рішення у ньому відсутній, спірне домоволодіння не введено в експлуатацію,

не зареєстровано в установленому законом порядку, тобто судове рішення залишилося не виконаним.

Апеляційний суд не дослідив належним чином усіх істотних обставин справи, що впливають на поважність пропуску нею строку на апеляційне оскарження та залишив їх поза увагою.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У січні 2022 до суду касаційної інстанції надійшов відзив

від ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , у якому вони підтримують подану ОСОБА_4 , касаційну скаргу та просять її задовольнити. Вказують,

що заявник пропустила строк на апеляційне оскарження рішення районного суду з поважних причин, зокрема, вона не знала та не могла знати про оскаржуване судове рішення як до досягнення повноліття, так і після. Відповідно, вона не могла вживати ніяких заходів для його оскарження. ОСОБА_2 не заперечує проти того, щоб ОСОБА_4 була співвласником домоволодіння, однак ніяких дій для відновлення справедливості не вчиняє.

У січні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на касаційну скаргу ОСОБА_4 , в електронній формі без скріплення її електронним цифровим підписом заявників,

що підтверджується довідкою, складеною відділом забезпечення функціонування автоматизованої системи та електронного суду Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, а тому він до розгляду

не приймається та не розглядається.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. Зокрема, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією

з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права

на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках -

на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до вимог частини третьої, четвертої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, встановлених статті 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися

до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження

у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін,

а й щодо національних судів (пункт 47 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України»; заява № 19164/04).

Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані

на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункт 34 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ

до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами

та поставленою метою (рішення від 06 грудня 2007 року у справі «Воловік проти України», пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення від 08 квітня 2010 року

у справі «Меньшакова проти України»). Право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства

та окремих осіб (рішення ЄСПЛ: від 05 квітня 2018 року у справі

«Зубац проти Хорватії» (пункт 78) та від 09 жовтня 2018 року у справі «Азюковська проти України» (пункт 20)).

ЦПК України не визначений конкретний перелік причин, що належать

до поважних і можуть бути підставою для поновлення пропущеного процесуального строку. Однак, суд апеляційної інстанції, керуючись верховенством права та основними засадами судочинства, повинен надати оцінку наведеним особою обставинам на предмет поважності причин пропуску строку, встановити чи є такий строк значним та чи поновлення такого строку не буде втручанням у принцип юридичної визначеності

з врахуванням балансу суспільного та приватного інтересу (постанова Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 442/37/14 (провадження № 61-1683св19).

У підпункті 13 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що судові рішення, ухвалені судами першої інстанції

до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили

та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків,

що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною першою статті 292 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній

на час ухвалення рішення суду) встановлено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити

в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час ухвалення рішення суду) заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Встановлено, що рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 грудня 2006 року у справі № 2-2084/06

за ОСОБА_1 на 2/5 частини, а за ОСОБА_2 та неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , по 1/5 частині за кожним, визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,0969 га, розташованих по АДРЕСА_2 цільове призначення якої для обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) (а. с. 74-76, т. 1).

Не погоджуючись із рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 грудня 2006 року, ОСОБА_4 28 січня

2021 року, тобто через 14 років, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення районного суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову (а. с. 78-83, т. 1). Вказувала, що про існування судового рішення дізналася від батька ( ОСОБА_1 ) лише 23 січня 2021 року (додано скріншот повідомлення).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 грудня 2006 року залишено без руху та надано заявнику десятиденний строк із дня отримання вказаної копії ухвали суду для усунення недоліків, зокрема для подання мотивованої заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення районного суду із зазначенням поважних та обґрунтованих підстав для поновлення строку.

26 листопада 2021 року на адресу апеляційного суду надійшла заява про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду від 18 грудня 2006 року, в якій заявник посилалася на те, що підставами поновлення процесуального строку вважає неповідомлення (незалучення) до участі

у справі належного законного представника - матерів малолітніх дітей щодо яких суд вирішив питання про їх права та обов`язки. ОСОБА_1 , хоча й був батьком усіх чотирьох дітей, але від різних жінок у двох шлюбах та на різних правових підставах, не мав права одночасно діяти, як від свого імені, так і від імені матерів дітей без надання ними йому відповідних повноважень.

Крім того, вказувала на порушення судом норм процесуального права,

а саме: рішення суду від 18 грудня 2006 року не оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень; їй не направлено копію судового рішення; судом не перевірено повноважень ОСОБА_2

на представництво інтересів у суді дітей ОСОБА_1 від іншого шлюбу.

Інших поважних підстав для поновлення строку не зазначила.

Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність підстав для поновлення процесуального строку, пропущеного на значний строк, для оскарження рішення суду.

Частиною першою статті 126 ЦПК України передбачено, що право

на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Тобто поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження

є правом суду, яке останній реалізує, лише встановивши об`єктивну неможливість дотримання особою, яка подає апеляційну скаргу, відповідних вимог процесуального закону щодо строків оскарження судового рішення.

Встановлено, що у жовтні 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх і малолітніх дітей:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , звернулися до суду з позовом у цій справі (а. с. 2-3, 55-56, т. 1).

Відповідно до частини першої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом статті 154 СК України батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини, як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися

за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом.

Згідно з частиною першою статті 242 ЦК України батьки (усиновлювачі)

є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Представництво за законом є різновидом представництва, підставою виникнення якого, виступає не воля особи, яку представляють, а вказані

у законі юридичні факти. Так, законне представництво батьків засновується на позитивному юридичному факті походження дітей від батьків, недосягнення дитиною віку, з якого пов`язується можливість самостійного набуття і здійснення цивільних прав та обов`язків, а також на відповідних нормах закону.

Характерною рисою представництва за законом є виникнення відповідних повноважень у представників незалежно від їх волі. Самі представницькі повноваження виникають за наявності відповідних юридичних фактів автоматично. Втратити свої повноваження законні представники можуть тільки із втратою свого правового статусу батьків, опікунів, усиновлювачів.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 15 травня 1996 року, виданого відділом реєстрації актів громадянського сану Автозаводського райвиконкому м. Кременчука Полтавської області, ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , батьками є: батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_12 (а. с. 17, т. 1).

Батьківство ОСОБА_1 щодо дочки ОСОБА_4 не заперечується та не оспорюється.

Таким чином, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом у цій справі, діяв у своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , якій на момент звернення до суду було

10 років.

Підставою виникнення представництва за законом є спеціальна вказівка закону, а не воля малолітніх/неповнолітніх, за наявності факту спорідненості. Таким чином, законні представники мають лише

ті повноваження, які для них передбачені нормами процесуального закону (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі

№ 826/15087/14, провадження № К/9901/3006/18).

Статтею 46 ЦПК України передбачено, що цивільна процесуальна правоздатність це здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність), які мають усі фізичні і юридичні особи.

Відповідно до статті 47 ЦПК України цивільна процесуальна дієздатність

це здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права

та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність), які мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Отже, неповнолітні та малолітні діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

в інтересах яких було пред`явлено позов, у силу свого віку

не мали процесуальної дієздатності ( ОСОБА_3 було 16 років, ОСОБА_4 - 10, ОСОБА_5 - 6, ОСОБА_6 - 2).

За загальним правилом, повноваження законних представників визначено статтею 59 ЦПК України, відповідно до якої права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також недієздатних або обмежено дієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Виходячи з викладеного, інтереси малолітніх/неповнолітніх осіб у суді захищають їх батьки.

На час звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом, а саме станом

на 31 жовтня 2006 року, ОСОБА_4 була малолітньою дитиною, їй було 10 років, а тому її права, свободи та інтереси в суді могли представляти батьки.

Разом із цим, положеннями статті 59 ЦПК України не передбачено виключення в частині того, що права, свободи та інтереси дітей (малолітніх, неповнолітніх) має право захищати у суді лише мати або батько. Навпаки, вказана норма права чітко визначає, - права, свободи та інтереси дітей захищають у суді їхні батьки.

При розгляді цієї справи в суді першої інстанції інтереси ОСОБА_4 представляв її батько ОСОБА_1 , як законний представник.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що її інтереси в суді належним чином захищав

її батько ОСОБА_1 , тоді як доказів, що її законними представниками були не батьки, а інші особи, матеріали справи не містять. Сама по собі незгода ОСОБА_4 із вимогами ухвали суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без руху не звільняє заявника від обов`язку

їх виконання.

Апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи ОСОБА_4 про порушення районним судом норм процесуального права, як такі,

що не впливають на обчислення процесуальних строків на апеляційне оскарження.

Відносини щодо забезпечення доступу до судових рішень, ухвалених судами загальної юрисдикції, та ведення Єдиного державного реєстру судових рішень регулюються Законом України «Про доступ до судових рішень»,

за змістом якого постійне внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень електронних копій судових рішень місцевих загальних судів забезпечено не пізніше 1 січня 2007 року. Тому доводи касаційної скарги

в цій частині є безпідставними.

Колегія суддів уважає за необхідне зазначити, що ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 досягла повноліття, тобто набула цивільну процесуальну дієздатність. Доказів, що з моменту повноліття ОСОБА_4 не знала

та не могла знати про наявність оскаржуваного рішення суду від 18 грудня 2006 року, заявником не надано та судом не встановлено.

Причини пропуску строку на апеляційне оскарження визнані судом апеляційної інстанції неповажними.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, врахувавши вимоги наведених норм закону, перевіривши доводи заявника щодо підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження, дійшов правильного висновку про відмову

у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.

Підстави вважати, що апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права, відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками апеляційного суду.

Незважаючи на формальні недоліки позовної заяви, Верховний Суд визнає, що за її змістом позивачі, зокрема ОСОБА_1 звернувся до суду

від свого імені та у власних інтересах, а також від імені та інтересах його малолітньої дитини - ОСОБА_4 .

Те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у своєму відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 , вказують, що їх сестра не знала та не могла знати про оскаржуване судове рішення як до досягнення повноліття, так і після,

не є достатнім підтвердженням поважності причин пропуску строку

на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції від 18 грудня

2006 року, який до того ж пропущено зі спливом значного періоду часу

(з досягнення нею повноліття - понад 6 років).

Отже, права ОСОБА_4 судом не порушені, так як вона була залучена до участі у справі через свого законного представника, який рішення суду

не оскаржував в установленому законом строк.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд

не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання

у принцип res judicata.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення,

що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду

не спростовують, на його законність не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги щодо порушень, на думку заявника, при ухваленні рішення суду та його незаконність, можуть бути перевірені лише при відкритті апеляційного чи касаційного провадження на рішення суду,

а підстав для цього не було.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно

до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць