ПОСТАНОВА

Іменем України

12 жовтня 2022 року м. Кропивницький

справа № 395/763/19

провадження № 22-ц/4809/978/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л.,

за участі секретаря Гончар В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

терті особи Новомиргородська районна державна нотаріальна контора, Новомиргородська дільниця обласного комунального підприємства Кіровоградського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 21 червня 2022 року у складі судді Бадердінової А. В. і

В С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Новомиргродської державної нотаріальної контори Заліпським В. О. 24 березня 2015 року за реєстровим номером 301 спадкоємцю ОСОБА_2 на спадкове майно її батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.03.2015, донька померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_2 отримала спадкове майно.

Позивач зазначала, що спадщина, на яку нотаріусом видане ОСОБА_2 свідоцтво складається з ј частки житлового будинку, господарсько-побутовими будівлями: сарай літ. «Б», погріб літ. «В», сарай літ. «В», сарай літ «Д», гараж літ «Ж», убиральня літ «У», огорожа № 3, вимощення літ І. II, та знаходиться в АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 вважала, що гараж, який зазначений у свідоцтві належить їй на праві особистої власності, адже відповідно до рішення виконавчого комітету Новомиргородської міської ради Кіровоградської області від 25 грудня 2008 року № 1382 «Про оформлення права власності на самовільне будівництво господарських споруд по АДРЕСА_1 » її мати ОСОБА_5 , як наслідок і позивач, як спадкоємець є власником гаражу розміром 8,3 м Х 4,8 м., який ОСОБА_5 , будучи співвласником вказаного будинку на присадибній земельній ділянці, якою вона тривалий час користувалася за погодженням всіх співвласників, в 2000 році побудувала за свої особисті кошти, а в 2002 році огорожу і вимощення.

Крім того, позивач зазначила, що ОСОБА_4 придбав ј частку житлового будинку та господарські будівлі і споруди на підставі договорів купівлі продажу від 26.11.1980, але в договорах таке майно як гараж, огорожа і вимощення відсутнє.

Оскільки, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а такі об`єкти як гараж, огорожа та вимощення побудувала мати позивача у 2000-2002 роках, тобто більш ніж через 18 років після його смерті, останній не міг приймати участі у будівництві зазначених об`єктів, як наслідок, ОСОБА_2 не могла їх прийняти як спадщину відповідно оспорюваного свідоцтва від 24 березня 2015 року.

Крім того, іншого майна, зазначеного у свідоцтві, а саме, а саме ј частки будинку, сарай (літ. «Б»), погріб (літ. «В»), сарай (літ. «Д») та убиральня (літ. «У») не існувало з 2006 року.

Враховуючи, що позивач є співвласником будинку АДРЕСА_1 , та їй належить на праві особистої приватної власності частина майна, яке нотаріус помилково вказав у зазначеному вище свідоцтві про право на спадщину за законом виданого ОСОБА_2 , як наслідок, порушено її право особистої власності, остання звернулась до суду з позовом.

Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 07 квітня 2022 року залучено до участі в цивільній справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_3 .

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 21 червня 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Новомиргородської державної нотаріальної контори Заліпським В. О. 24 березня 2015 року за реєстровим номером 301 спадкоємцю ОСОБА_2 на спадкове майно її батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768 грн 40 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що внаслідок видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом порушено права ОСОБА_1 , оскільки як у свідоцтві про право на спадщину за законом від 24 січня 2009 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 , так і у свідоцтві про право на спадщину за законом від 24 березня 2015 року,до складу включено нерухоме майно, власником якого на підставі чинного рішення органу місцевого самоврядування була мати позивача - ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції вважав, що наявність цього нерухомого майна у свідоцтві про право на спадщину, виданому на ім`я ОСОБА_2 є перешкодою у володінні, користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 нерухомим майном, отриманим у спадщину, а тому дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 21 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з неповнотою встановлення обставин, які мають значення для справи, та внаслідок неправильного дослідження доказів.

Зокрема, заяви та розписка від 13.08.2020, які долучені до матеріалів справи є доказом того, що ОСОБА_1 задопомогою ОСОБА_2 домовились відібрати належну ОСОБА_3 ј частку майна, шляхом відміни свідотцва про право на спадщину за законом у судовому порядку.

ОСОБА_2 вже не будучи співвласником будинку не була зацікавлена захищати право власності, якого з 2016 року на підставі договору купівлі-продажу в неї вже не було.

При розгляді справи судом першої інстанції не було враховано клопотання ОСОБА_3 на спростування доводів позивача про зруйнований стан будинку про ознайомлення суду з матеріалами інвентарної історії будинку садибного типу, які підтверджують задовільний стан будинку та той факт, що всі його складові є спільною частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3

ОСОБА_3 вважає, що позивачем не довдено, як було порушено її право, не правильно оборано спосіб захисту її права, адже частку будинку ОСОБА_2 було відчужено, як наслідок позов є безпідставним та таким, що поданий до неналежного відповідача.

Крім того, заявник вважає, що позовна заява подана з пропуском строку позовної давності, адже з позовом ОСОБА_1 звернулась 10 червня 2019 року, майже через чотири роки після видачі ОСОБА_2 оспорюваного свідотцва про право на спадщину за законом, адже ще у березні 2015 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали спільну заяву до Новомиргродської міської ради про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для приватизації земельних ділянок, до якої було долучено зазначене свідоцтво.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення, а рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 21 червня 2022 року без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 та її представник адвокат Пантелеєв О. М. підтримали доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 та її предстаник адвокат Запорожець М. Ф. заперечували протии доводів апеляційної скарги.

ОСОБА_2 , представники Новомиргородської районної державної нотаріальної контори та Новомиргородської дільниці обласного комунального підприємства Кіровоградського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень з судовими повістками.

Від ОСОБА_2 надійшла заява, в якій вона просить проводити розгляд справи без її участі.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглянути справу без їх участі, що відповідає положенням статті 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договорів купівлі-продажу від 26 листопада 1980 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 придбали по ј частині будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 1312,3 кв. м, який складається з одноповерхового дерев?яномазаного жилого будинку, облицьованого цеглою, загальною площею 108,8 кв. м., та надвірних будівель: сарай під літ. «Г», погріб під літ. «В», вбиральня під літ. «У».

Новомиргорордською дільницею ОКП Кіровоградське ООБТІ на заяву ОСОБА_1 повідомлено наступне: гараж (8,30 х 4,30 м), було узаконено та визнано право власності рішенням виконкому Новомиргородської міської ради від 25.12.2008 №1382 за померлою ОСОБА_5 . Після узаконення самовільного будівництва змінилися частки. Після проведення перерахунку часток попередні правовстановлюючі документи гасяться та видаються свідоцтва про право власності на нові частки. Заяв на перерахунок часток до БТІ не надходило, перерахунок часток не виконувався, залишилися правовстановлюючі документи, які не відповідають новим часткам. За відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку.

Відповідно до експертного висновку про технічний стан будівлі, розташованої на АДРЕСА_2 , зробленого Проектно-вишукувальним інститутом «Кіровоградагропроект» у 2006 році, по комплексному стану конструктивних елементів будівля під літ. «А» на момент обстеження знаходилася в аварійному стані, подальша експлуатація будівлі житлового будинку неможлива. Обстежена будівля не підлягає ремонту так як затрати на її ремонт перевищують витрати на будівництво нового аналогічного будинку. Будівлі господарського призначення під літ. «Б», «В», «Г», «Д», «Е», «У» на момент обстеження знаходилися у напівзруйнованому або повністю зруйнованому стані і не підлягають ремонту.

Постановою Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 04 травня 2007 року у адміністративній справі за позовом ОСОБА_6 до виконкому Новомиргородської міської ради Кіровоградської області про скасування рішення про відмову у постановці на квартирний облік та зобов?язання поставити на квартирний облік та надати житло, скасовано рішення виконкому Новомиргородської міської ради Кіровоградської області від 17 серпня 2006 року № 149 та зобов?язано виконком Новомиргородської міської ради Кіровоградської області вчинити дії щодо постановки на квартирний облік та надання житла ОСОБА_6 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.03.2015, зареєстрованого в реєстрі за № 301, виданого державним нотаріусом Новомиргородської державної нотаріальної контори Заліпським В. О., ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_4 та набула право власності на 1/4 частки житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Житловий будинок, в якому знаходиться вищезазначена частина дерев`яномазаний, обкладений цеглою, що зазначений на плані літ. Аакр, розміром загальної площі всього будинку 157,2 кв.м, розміром житлової площі всього будинку 91,6 кв.м, та господарсько-побутові будівлі : сарай літ.Б, погріб - літ. В, сарай літ.Д, гараж літ. Ж, убиральня літ. У, огорожа №-№3, вимощення літ. I II.

Копія свідоцтва надана завідувачем Новомиргородської районної державної нотаріальної контори В.О. Заліпським на виконання узвали суду від 03.09.2019 про витребування копії спадкової справи після смерті 1982 року ОСОБА_4 .

В подальшому, 02 серпня 2016 року, ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 ј частку житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належала їй на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 березня 2015 року за реєстровим номером 301.

Позивач ОСОБА_1 є співвласником будинку АДРЕСА_1 , та їй на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Новомиргородської державної нотаріальної контори Заліпським В.О. 24 січня 2009 року у спадковій справі № 177/08 зареєстрованого в реєстрі за № 142, належить Ѕ частина житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Житловий будинок, в якому знаходиться вищезазначена частина дерев`яномазаний, обкладений цеглою, що зазначений на плані літ. Аакр, розміром житлової площі всього будинку 91,6 кв.м, розміром загальної площі всього будинку 157,2 кв.м, та господарсько-побутові будівлі: сарай літ.Б,Д, погріб - літ. В, гараж літ. Ж, убиральня літ. У, огорожа літ. №1-3, замощення літ. І-ІІ, яку вона прийняла як спадок після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 її матері ОСОБА_5 .

Згідно з рішенням виконкому Новомиргородської міської ради Кіровоградської області від 25 грудня 2008 року № 1382, обговоривши заяву ОСОБА_1 про оформлення права власності на самовільне будівництво господарських споруд померлою ОСОБА_5 на власній присадибній ділянці на АДРЕСА_1 та враховуючи Акт перевірки дотримання вимог чинного законодавства в галузі будівництва від 23 грудня 2008 року, оформлено право власності на самовільно побудовані: тамбур розміром 1,40 м * 2,88 м; гараж розміром 8,30 м * 4,80 м, та збільшено загальну площу на 6,6 кв. м, збільшено житлову площу на 1,5 кв. м без порушення технічних норм забудови.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 , зазначив, що позивач є його дружиною, по АДРЕСА_1 , проживала його теща ОСОБА_8 , та з 2000 по 2002 рік за її кошти відбувалося будівництво гаража, огорожі та вимощення. Вказаний гараж будували наймані будівельники ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , а він їм допомагав, привозив шлакоблок, копали цоколь. ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ніякої участі в будівництві не брали, біля гаража ніколи не бачив, як і батька ОСОБА_12 , який помер ще у 1982 році. ОСОБА_12 від батька не могла прийняти спадщину у вигляді гаража, вимощення й огорожі, через те, що він жодної участі в будівництві не брав, все було побудовано з 2000 по 2022 рік. Коли хотіли врегулювати спір мирним шляхом та приїздили до ОСОБА_12 вона сказала, що ні вона, ні її батько нічого не будував та вона ніяких претензій немає.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13 пояснив, що позивач ОСОБА_1 наймала його для виконання будівельних робіт, в якому році це було не пам`ятає, крім інших будівельних робіт виконував і будову гаража з нуля. Бачив, що в іншій частині будинку було пусто. Багато було свідків хто бачив, як вони працювали. При будівництві не бачив ні ОСОБА_11 , ні ОСОБА_12 . Батька ОСОБА_12 не знає. Оплату за виконану роботу здійснювала ОСОБА_14 , гараж був побудований на її стороні ділянки. Батько ОСОБА_12 купити гараж не міг, тому що в тих роках був навіть інший шлакоблок.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права.

При вирішенні спору, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той ж подружжя, який його пережив, та батьки.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з час відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Положеннями статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Згідно з пунктами 212, 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (далі Інструкція № 20/5), яка була чинною на час відкриття спадкової справи до майна ОСОБА_4 , нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину.

На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов`язково вимагаються відповідні документи.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, у тому числі наявності чи відсутності податкової застави та інших застав за даними відповідних реєстрів.

Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлювального документа, витяг з Реєстру прав власності, а в місцевостях, де інвентаризація не проводилась, довідку відповідного органу місцевого самоврядування.

У Главі 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі Порядок № 296/5), який був чинним на час видачі відповідачу ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом, визначено порядок видачі свідоцтв про право на спадщину.

Так пунктом 1.2 Порядку № 296/5 передбачено, що при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.

При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна (пункти 4.14, 4.15 Порядку № 296/5).

Згідно з пунктом 4.22 Порядку № 296/5 нотаріус у випадку видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, квартиру та інше нерухоме майно вносить відомості про перехід права власності на ім`я спадкоємця до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, установленому законодавством у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Виходячи з положень статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним. Визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Подібні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17, від 11 листопада2020 року у справі №. 752/8119/17-ц.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України як підставу визнання свідоцтва недійсним прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво.

Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; немає юридичних фактів, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у разі, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване.

Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, тощо.

Подібні висновки щодо застосування статті 1301 ЦК України у подібних правовідносинах викладено також в постановах Верховного Суду від 23 вересня 2020 року в справі № 742/740/17 та від 11 листопада 2020 року у справі № 752/8119/17-ц.

Матеріалами справи підтверджується, що на підставі договорів купівлі-продажу від 26 листопада 1980 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 придбали по ј частині будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 1312,3 кв. м., який складається з одноповерхового дерев?яномазаного жилого будинку, облицьованого цеглою, загальною площею 108,8 кв. м, та надвірних будівель: сарай під літ. «Г», погріб під літ. «В», вбиральня під літ. «У» (том 1, а. с. 14-15).

Згідно з рішенням виконкому Новомиргородської міської ради Кіровоградської області від 25 грудня 2008 року № 1382, обговоривши заяву ОСОБА_1 про оформлення права власності на самовільне будівництво господарських споруд померлою ОСОБА_5 на власній присадибній ділянці на АДРЕСА_1 та враховуючи Акт перевірки дотримання вимог чинного законодавства в галузі будівництва від 23 грудня 2008 року, оформлено право власності на самовільно побудовані: тамбур розміром 1,40 м * 2,88 м; гараж розміром 8,30 м * 4,80 м, та збільшено загальну площу на 6,6 кв. м, збільшено житлову площу на 1,5 кв. м без порушення технічних норм забудови (том 1, а. с. 10).

Позивач ОСОБА_1 являється співвласником будинку АДРЕСА_1 , та їй на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Новомиргородської державної нотаріальної контори Заліпським В. О. 24 січня 2009 року у спадковій справі № 177/08 зареєстрованого в реєстрі за № 142, належить Ѕ частина житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Житловий будинок, в якому знаходиться вищезазначена частина дерев`яномазаний, обкладений цеглою, що зазначений на плані літ. Аакр, розміром житлової площі всього будинку 91,6 кв.м, розміром загальної площі всього будинку 157,2 кв.м, та господарсько-побутові будівлі: сарай літ.Б,Д, погріб - літ. В, гараж літ. Ж, убиральня літ. У, огорожа літ. № 1-3, замощення літ. І-ІІ, яку вона прийняла як спадок після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 її матері ОСОБА_5 (том 1 а. с. 9).

Новомиргорордською дільницею ОКП Кіровоградське ООБТІ на заяву ОСОБА_1 повідомлено наступне: гараж (8,30 х 4,30 м), було узаконено та визнано право власності рішенням виконкому Новомиргородської міської ради від 25.12.2008 № 1382 за померлою ОСОБА_5 . Після узаконення самовільного будівництва змінилися частки. Після проведення перерахунку часток попередні правовстановлюючі документи гасяться та видаються свідоцтва про право власності на нові частки. Заяв на перерахунок часток до БТІ не надходило, перерахунок часток не виконувався, залишилися правовстановлюючі документи, які не відповідають новим часткам. За відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку (том 1, а. с. 17).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.03.2015, зареєстрованого в реєстрі за № 301, виданого державним нотаріусом Новомиргородської державної нотаріальної контори Заліпським В. О., ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_4 та набула право власності на 1/4 частки житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Житловий будинок, в якому знаходиться вищезазначена частина дерев`яномазаний, обкладений цеглою, що зазначений на плані літ. Аакр, розміром загальної площі всього будинку 157,2 кв. м., розміром житлової площі всього будинку 91,6 кв. м., та господарсько-побутові будівлі: сарай літ. Б, погріб - літ. В, сарай літ. Д, гараж літ. Ж, убиральня літ. У, огорожа №-№ 3, вимощення літ. I II (том 1, а. с. 99).

В подальшому, 02 серпня 2016 року ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 ј частку житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належала їй на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 березня 2015 року за реєстровим номером 301 (том 1, а. с. 5-8).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначала, що внаслідок видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 березня 2015 року порушується її право на нерухоме майно, зокрема гараж під літ. «Ж», огорожа літ. №№3 та вимощення літ І. ІІ., що збудовані її матір`ю ОСОБА_5 за її власні кошти, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та на підставі рішення виконкому Новомиргородської міської ради Кіровоградської області від 25 грудня 2008 року № 1382 за ОСОБА_5 оформлено право власності на самовільно побудовані споруди, в тому числі і гараж розміром 8,30 м * 4,80 м.

24 січня 2009 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким до спадкового майна увійшов гараж під літ. «Ж», огорожа літ.№1-3, замощення літ. І-ІІ.

Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок на АДРЕСА_1 , виготовленим Обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» станом на 10 липня 2014 року, гараж під літ. «Ж», огорожа №-№3, вимощення І ІІ є об`єктами права власності. Вказано, що ОСОБА_4 придбав ј частку житлового будинку та господарські будівлі і споруди на підставі договорів купівлі-продажу від 26.11.1980 року, за реєстраційними номерами 141, 1143, проте в договорах таке майно як гараж, огорожа, вимощення відсутнє. (том 1, а. с. 11-13).

Проте, при видачі відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус не перевірив чи зареєстровано за позивачем право власності на таке нерухоме майно як гараж під літ. «Ж», огорожа №-№3, вимощення літ. І ІІ, на підставі рішення виконкому Новомиргородської міської ради Кіровоградської області від 25 грудня 2008 року № 1382, яке є чинним, ніким не скасовано, та прийнято у зв`язку з виключною компетенцією органу місцевого самоврядування.

Таким чином,суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що внаслідок видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом порушено права ОСОБА_1 , оскільки як у свідоцтві про право на спадщину за законом від 24 січня 2009 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 , так і у свідоцтві про право на спадщину за законом від 24 березня 2015 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 , до складу спадщини включено нерухоме майно, власником якого на підставі чинного рішення органу місцевого самоврядування була ОСОБА_5 , після смерті якої спадщину прийняла ОСОБА_15 .

Наявність цього нерухомого майна в оспорюваному свідоцтві про право на спадщину за законом є перешкодою у володінні, користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 нерухомим майном, отриманим у спадщину, що і стало підставою для звернення останньої до суду за захистом свого права.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано вважав помилковими твердження ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у даній цивільній справі, з огляду на ткаке.

Відповідач - це особа, яка на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Відповідач притягується до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №759/3515/19.

Предметом позову у даній справі є свідоцтво про право на спадщину за законом від 24.03.2015, зареєстроване в реєстрі за № 301, видане ОСОБА_2 , а не ОСОБА_3 , а таким свідоцтвом порушено права ОСОБА_1 .

На час звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом, ОСОБА_2 продала успадковану частину будинку з господарськими будівлями ОСОБА_3 , однак, рішення суду у даній справі може вплинути на її права та обов`язки, як власника майна, а тому вона була залучена судом до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору стороні відповідача.

З огляду на викладене, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не було довдено, як було порушено її право, не правильно оборано спосіб захисту її права, а позовом подано до неналежного відповідача.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано відмоив в задоволенні заяви відповідача щодо застосування строків позовної давності, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 260 ЦК України визначено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з?ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.

І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв?язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Подібні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18).

Так, під час розгляду справи в суді першої інстанції, позивачем наголошувалося, що вона звернулася до суду з даним позовом після ухвалення рішення Новомиргородським районним судом Кіровоградської області від 10 липня 2018 року, у справі № 395/1053/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виділ в натурі Ѕ частки будинку та усунення перешкод у виділі та приватизації Ѕ частки земельної ділянки для обслуговування будинку з господарськими будівлями та спорудами, під час розгляду якої позивач дізналася про існування свідоцтва про право на спадщину за законом видане ОСОБА_2 та зареєстровано в реєстрі за № 301.

Позивачем було надано копію постанови Верховного суду від 04 листопада 2020 року у справі № 395/1053/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Новомиргородська міська рада Кіровоградської області про виділ в натурі Ѕ частки будинку та усунення перешкод у виділі та приватизації Ѕ частки земельної ділянки для обслуговування будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Із постанови вбачається, що ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом у серпні 2016 року.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області ухвалено 10 липня 2018 року.

Вказане рішення переглянуто Кропивницьким апеляційним судом та постановою від 17 вересня 2019 року залишено без змін (том 2, а.с. 163-171).

Із вказаної постанови вбачається, що під час розгляду справи № 395/1053/16-ц судами досліджувалося свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 березня 2015 року, видане ОСОБА_2 .

Як вбачається з матеріалів справи № 395/763/19 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом 12 червня 2019 року (том 1, а. с. 1).

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом в межах строку позовної давності, визначеному ст. 257 ЦК України.

Вказане спростовує доводи апеляційної скарги про те, що позовна заява подана з пропуском строку позовної давності, майже через чотири роки після видачі ОСОБА_2 оспорюваного свідотцва про право на спадщину за законом.

Крім того, не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що позивач знала про порушення свого права в 2015 році, звертаючись із спільною заявою до органу місцевого саморвядування разом із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , з огляду на те, що спільне звернення із відповідною заявою не є достатнім доказом на підтвердження того, що ОСОБА_1 була ознайомлена зі змістом оспорюваного свідцотва.

Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що при розгляді справи судом першої інстанції не було враховано клопотання ОСОБА_3 на спростування доводів позивача про зруйнований стан будинку про ознайомлення суду з матеріалами інвентарної історії будинку садибного типу, з огляду на те, обставини, які хотіла спростувати ОСОБА_3 не були підставою для задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина першастатті 12 ЦПК України).

Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до ст. 129 Конституції Україниосновними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 21 червня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 14.10.2022.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко