Справа № 504/1172/22
Провадження № 2/504/1349/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.08.2022смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді-Барвенко В.К.,

секретаря - Завади Ю.А., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, цивільну справу за позовом адвоката Трусова Анатолія Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 до ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , за участі третьої особи- орган опіки та піклування в особі Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області, про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з мамою ОСОБА_1 , -

за участі адвоката Трусова А.С.,

позивачки - ОСОБА_1 ,

малолітнього ОСОБА_3 , -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року адвокат Трусов А.С. діючи в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , яким просив суд Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

На обгрунтування свого позову заявник зазначив, що з 22.06.2013 року по 27.09.2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 27.09.2021 року вказаний шлюб було розірвано.

Від цього шлюбу народжений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розлучення дитина залишилась проживати із мамою.

Заявник зазначає, що між колишнім подружжям існує спір щодо нерухомого майна- житлової квартири АДРЕСА_2 .

Як стверджує заявник, 24.02.2022 року ОСОБА_2 скористався відсутності у спірній квартирі ОСОБА_1 , зайшов до спірної квартири, в якій залишились проживати позивачка та син ОСОБА_4 , вдарив матір ОСОБА_1 , та забрав дитину.

Як вказує заявниця з 24.02.2022 року вона не мала жодної інформації про місце перебування дитини.

Заявник стверджує, що ОСОБА_1 за даними подіями звернулась до правоохоронних органів, опублікувала повідомлення про викрадення дитини у соціальних мережах.

Через деякий час відповідач- ОСОБА_2 самостійно став виходити на зв`язок, проте не говорив місце свого перебування із дитиною.

Як стверджує заявник, за допомогою супутникових відомостей їй вдалося дізнатись, що ОСОБА_2 перебуває з дитиною у небезпечних районах, де проводяться бойові дії, зокрема у Миколаївській області (смт. Врадіївка), міста Дніпро та Харків. Останні відомості супутникових відомостей про те, що відповідач із дитиною перебував у менш ніж в 30 км від Донецької області (смт. Просяна, Покровського району, Дніпропетровської області).

Як стверджує заявник, ОСОБА_1 за сприяння служби у справах дітей та правоохоронних органів Дніпропетровської області вдалося повернути сина ОСОБА_4 до міста Одеси.

Заявник стверджує, що дитина схильна до матері, яка приділяє більше уваги до дитини, та після розлучення дитина весь час була з мамою, яка утримує, виховує та доглядає сина.

Заявник стверджує, що ОСОБА_1 має постійне місце роботи, займається підприємницькою діяльністю, отже здатна забезпечити належний рівень умов проживання дитини, її нормального розвитку в атмосфері любові та спокої.

Заявник вказує, що дитина страждає на захворювання шлунково- кишкового тракту, потребує особливого харчування, відповідного догляду та піклування.

Заявник у своєму позові вказує про те, що під час перебування з батьком дитина не мала того догляду та виховання, який був наданий дитині під час перебування з мамою.

Заявник стверджує, що ОСОБА_1 під час спілкування з сином ОСОБА_4 по відеозв`язку почула він сина жахливу новину, що він з батьком сплять в одному ліжку з якоюсь іншою дівчиною.

В теперішній час у Комінтернівському районному суді Одеської області розглядається спір між сторонами щодо стягнення аліментів на утримання дитини.

Відповідач у судове засідання не з`явився, сповіщений про дату, час та місце проведення судового засідання належним чином, в тому числі електронною поштою, яка ним вказана у його особистій заяві, а також за місцем його реєстрації (адреса спірного нерухомого майна), за адресою реєстрації не проживає, в останнє вказував свою адресу у місті Львові.

Суд вважає, що відповідач з власної ініціативи не скористався можливістю представити суду свою позицію з приводу заявлених позовних вимог.

Таким чином справа розглядається за зібраними у ній доказами.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши адвоката Трусова А.С., заявницю ОСОБА_1 , суд дійшов до наступного висновку:

Судом встановлено, з 22.06.2013 року по 27.09.2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 27.09.2021 року вказаний шлюб було розірвано.

Від цього шлюбу народжений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розлучення дитина залишилась проживати із мамою.

31.01.2022 року зареєстровано талон - повідомлення ЄО № 554 про те, що 31.01.2022 року о 14:26 год. ОСОБА_5 ображав ОСОБА_1 , заходив без дозволу у кімнату, примушував продати квартиру.

11.02.2022 року зареєстровано талон - повідомлення ЄО № 800 про факт викрадення з спірної квартири документів та грошей, в тому числі свідоцтво про народження дитини - ОСОБА_4 .

24.02.2022 року складено акт судово- медичного обстеження (дослідження) № 279/75 громадянки ОСОБА_6 (мама заявниці- ОСОБА_1 ), під час обстеження якої на її тілі виявлені синці овальної форми, червоно- фіолетового кольору 1,5х1 см, 0,9х0,8 см, 1х0,8 см, 6х5 см.

28.03.2022 року до ЄРДР внесені відомості за № 0000064 за заявою ОСОБА_1 за фактом викрадення дитини ОСОБА_4 .

Матеріали містять численні відомості про публікацію ОСОБА_1 відомостей про викрадення дитини, а також переписка за допомогою мессенджера з відповідачем ОСОБА_2

28.03.2021 року ВП № 4 ОРУП № 2 ГУ НП в Одеській області встановлено орієнтування щодо розшуку ОСОБА_7 , 2015 р.н.

31.03.2022 року складено висновок служби у справах дітей Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , 2015 р.н. з мамою.

Даний висновок затверджений рішенням виконавчого комітету Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області від 11.04.2022 року.

Також в матеріалах справи міститься акт обстеження житлово- побутових умов проживання дитини ОСОБА_4 2015 р.н.

В матеріалах справи містяться докази постійного місця роботи та належного доходу матері - ОСОБА_1 .

В судовому засіданні судом проведено співбесіду з ОСОБА_8 , 2015 р.н., який чітко відповів судді про те, що він дуже любить обох батьків, як маму, так і тата, аде більш схильний до постійного перебування з мамою, оскільки вона більше розуміє його, йому більш спокійніше з мамою. Проте він би не був проти періодичного спілкування з татом, але не в тих умовах, в яких в останнє він перебував у тата.

Дитина повідомила, що має все необхідне йому в теперішній час перебування з мамою.

Під час війни він з мамою здебільшого перебував за кордоном, мама піклується про нього, доглядає та утримує.

Відповідачем встановлені судом обставини не спростовані.

Стаття 51 Конституції України гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Частина 6 статті 7 СК України встановлює, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

До рішення Європейського Суду з прав людини в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) відповідно до пункту 2 статті 45 Конвенції та пункту 2 правила 74 Регламенту Суду додана окрема думка судді Карло Ранзоні, яка зводиться до наступного.

Презумпція на користь матері в справах про опіку над дитиною не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Декларації, ані судового практикою Європейського Суду з прав людини і не відповідає позиції Ради Європи і більшості держав-членів. У 21 столітті методологія з такою презумпцією, яку можна відхилити лише за «виняткових обставин» більше не є раціональною в частині прав, що гарантуються Конвенцією. Основна думка полягає в тому, що ця презумпція, за відсутністю доказів на користь зворотного, розглядає проживання дитини з батьком як таке, що не відповідає найкращим інтересам дитини (див. справу «Цаунеґґер проти Німеччини» з відповідними змінами, заява № 22028/04, § 46, 03 грудня 2009 року).

Декларація ООН не є юридично обов`язковим документом.

Вона стала основою для розробки Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, яка, на відміну від Декларації, є юридично обов`язковим міжнародним договором. Утім, підготовчі матеріали до Конвенції чітко демонструють, що положення про «розлучення дитини з матір`ю лише за виняткових обставин» існувало на дуже початковій стадії процесу розробки. Його потім критикували, оскільки він просував стереотипний погляд матерів, який ґрунтувався на дискримінації, а відтак, його вилучили. Принцип найкращих інтересів дитини, що випливає з самої Декларації, отримав повну підтримку, втім, як першочергове та найважливіше міркування (див., наприклад, Шарон Детрік, Конвенція Організації Об`єднаних Націй про права дитини, Путівник до «Travaux Preparatoires», 1992 р., і Токо Кайме , «Основи прав у Африканській хартії про права та добробут дитини», Африканський журнал правових досліджень, листопад 2009).

Як зазначалося в справі «Цаунеґґер проти Німеччини» (цитувалася вище, § 60), спільною відправною точкою для рішень більшості держав-членів, погоджено те, що рішення щодо присудження опіки мають ґрунтуватися на найкращих інтересах дитини. Палата Лордів, наприклад, у своєму рішенні від 04 липня 1996 року вичерпно заперечила презумпцію чи принцип «переваги матері» в питаннях опіки. Більше того, він підкреслив, що перевага маленької дитини бути зі своєю матір`ю стала лише однією з багатьох конкуруючих обставин і що вона не була переважаючою (див. справу «М.Л. проти Великобританії», заява №35705/97, 20 березня 2001 р.).

Насамкінець, Рада Європи декілька разів засуджувала нерівне ставлення до батьків і наголошувала на тому, що роль батька щодо дітей необхідно краще визнавати і належно цінувати. Наприклад, у своїй Постанові 2079 (2015) щодо «Рівності і спільної батьківської відповідальності: роль батька» Парламентська Асамблея наголосила на важливості «подолання гендерних стереотипів щодо ролей, які приписуються жінкам і чоловікам у сім`ї» як «відображення соціологічних змін, що відбулися впродовж останніх п`ятдесяти років з огляду на організацію приватної сфери і сім`ї».

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Суд приймає до уваги висновок органу опіки, особисту думку дитини про прихильність до матерів, відсутність інших обставин, які б унеможливили ухвалення судом рішення про проживання дитини з мамою, і тому вважає, що постійне проживання з мамою забезпечить розвиток дитини в безпечному, надійному та стабільному середовищі, та в середовищі, яке не є для дитини дисфункціональним.

Суд приймає до уваги інцидент з вилученням батьком дитини проти волі (інформування) матері, і вважає неприпустимими такі дії батька (тим більше у воєнний стан), оскільки такі дії можуть істотно (читай- негативно) вплинути на розуміння дитиною цих, так званих, «процесів», і призведе у майбутньому до негативного сприйняття дитиною батька як особистості.

Батько має з розумінням ставитись до динамічності розвитку сина, його віку, способу та укладу життя, його оточення, соціального стану та розвитку у суспільстві.

Вік сина ОСОБА_4 дозволяє йому оцінювати негативні вчинки з боку обох батьків.

Суд враховує вік та потреби дитини, її перебування у навчальному процесі, необхідність застосування режиму сну, режиму відпочинку, власне свого особистого часу дитини, режиму харчування, схильність дитини до респіраторних та інших захворювань, що підтверджено медичною документацією, яка досліджена судом, суд приходить до висновку про можливість надання переваги у бік матері.

Висновок про те, що дитина комфортніше почуває себе у звичній обстановці із мамою цілком відповідає способу життя дитини, зокрема, дитина проживає із мамою, більший час опікується та виховується саме мамою.

Суд не вважає, що в даному випадку не буде дотримано балансу прав та інтересів батька та матері щодо дитини.

Батько не позбавлений можливості брати участь в утриманні, догляді, вихованні сина та спілкуванні з ним. У випадку перешкод з боку матері - батько не позбавлений можливості судового захисту своїх прав та інтересів.

Більш того, суд встановив, що дитина також любить батька, і із задоволенням проводить з ним час.

Твердження позивача про те, що тато, та обстановка за місцем його проживання погано впливають на психічний стан дитини не знайшли свого підтвердження, оскільки не надано жодного доказу цього факту, і ці твердження виглядають явно голослівними.

Суд звертає увагу сторін, що особисті стосунки сторін жодним чином не можуть впливати на рішення суду в цій частині вимог позову.

Суд, виходячи з найвищих інтересів дитини, вважає необхідним роз`яснити сторонам, що при зустрічах з дитиною не потрібно травмувати дитячу психіку, не з`ясовувати стосунки в її присутності, не налаштовувати її один проти одного, та не використовувати дитину у своїх власних інтересах.

Більш того, суд нагадує, що дитина повинна розвиватися фізично, морально та духовно, а не перетворюватися на предмет маніпуляції між батьками та їх родичами.

Сукупність встановлених судом фактичних обставин та досліджених доказів дозволяє суду дійти до висновку про можливість задоволення позову.

Питання судового збору та судових витрат у позові не порушувалось, підстав для їх розподілу суд не вбачає.

З урахуванням вищевикладеного, керуючись положеннями ст. ст. 78, 81, 83, 141, ч. 9 ст.158, 258-260, 353 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.К. Барвенко