Житомирський апеляційний суд
Категорія 63 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/10104/20 за позовом ОСОБА_1 до Житомирського військового інституту ім.С.П.Корольова про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданої через представника ОСОБА_2 ,

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 30 листопада 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Перекупки І.Г. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_3 , через адвоката представника ОСОБА_2., звернувся до суду з позовом до Житомирського військового інституту ім.С.П.Корольова. Просив: визнати незаконним та скасувати рішення житлової комісії Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова, оформлене протоколом засідання житлової комісії Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова від 21 березня 2019 року №6, в частині виключення ОСОБА_3 зі списків квартирного обліку; зобов`язати Житомирський військовий інститут імені С.П.Корольова (житлову комісію) поновити ОСОБА_3 в загальній черзі на отримання житла (на квартирному обліку) з 28 вересня 1994 року.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 16 червня 1986 року по 24 червня 1993 року та з 07 липня 1994 року по 15 жовтня 2007 року проходив службу у Збройних Силах України. 15 жовтня 2007 року виключений зі списків особового складу в запас. Має вислугу на військовій службі більше 20 років. Із 28 вересня 1994 року перебував на квартирному обліку (загальній черзі), як особа, яка потребує забезпечення житловим приміщенням. Його облікова справа, як особи, яка потребує забезпечення житловим приміщенням, на момент його звільнення із Збройних Сил України знаходилась за його останнім місцем служби перед виходом на пенсію, у Житомирському військовому інституті ім. С.П. Корольова, де він перебував на квартирному обліку з 25 грудня 2003 року. 21 березня 2019 року відбулося засідання житлової комісії Житомирського військового інституту ім. С.П. Корольова, на якому прийнято рішення про виключення його складом сім`ї чотири особи із списків квартирного обліку. У протоколі засідання житлової комісії Житомирського військового інституту ім. С.П. Корольова від 21 березня 2019 року №6 містяться посилання на нормативні акти, які регламентують порядок забезпечення житлом громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а також зазначено, що він не зареєстрований у м. Житомирі з 2014 року, що і було єдиною підставою для прийняття рішення про виключення з квартирної черги. Вважає, що рішення житлової комісії Житомирського військового інституту ім. С.П. Корольова від 21 березня 2019 року № 6 є незаконним та підлягає скасуванню з відновленням його та членів його сім`ї в загальній черзі на отримання житла.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер у зв`язку з чим, 05 травня 2021 року за заявою адвоката ОСОБА_2. була здійснена заміна позивача на правонаступника - дружину ОСОБА_3 - ОСОБА_1 .

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 30 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції, через представника ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що суд першої інстанції безпідставно не надав оцінку документам, які були передані ОСОБА_3 до засідання житлової комісії при Житомирському військовому інституті імені С.П.Корольова, яке відбулося 21 березня 2019 року. Також не застосовано до спірних правовідносин норми ст.ст.39,40 ЖК УРСР, відповідно до яких ОСОБА_3 правомірно був поставлений на облік, як військовослужбовець, який потребує покращення житлових умов. Посилається на те, що ОСОБА_3 був поставлений на облік, як військовослужбовець, який потребує поліпшення житлових умов ще у вересні 1994 року при військовій частині НОМЕР_1 , тому при зміні місця служби він не повинен був повторно подавати документи для постановки на облік, оскільки вже перебував на обліку та продовжував службу у межах Житомирського гарнізону. Крім того, в обліковій справі ОСОБА_3 містяться відомості щодо складу його сім`ї, відсутності на праві власності нерухомого майна, відсутності факту перебування його та членів сім`ї на обліку, як осіб, які потребують покращення житлових умов в інших установах за місцем проживання. Зазначає, що суд, ухвалюючи рішення, порушив норми ЖК УРСР та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Від відповідача відзиву на апеляційну скаргу не надходило. За змістом частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали. Просять її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача повторно не з`явився у судове засідання. Від Житомирського військового інституту ім.С.П.Корольова надійшло чергове клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату та час у зв`язку із введенням у країні воєнного стану. Неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи, оскільки явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. За положеннями частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 з 16 червня 1986 року по 24 червня 1993 року та з 07 липня 1994 року по 15 жовтня 2007 року проходив службу у Збройних Силах України. 15 жовтня 2007 року був виключений зі списків особового складу в запас. Мав вислугу на військовій службі більше 20 років (а.с.10 т.2).

Із 28 вересня 1994 року ОСОБА_3 перебував на квартирному обліку (загальна черга), як особа, яка потребує забезпечення житловим приміщенням. Облікова справа ОСОБА_3 , як особи, яка потребує забезпечення житловим приміщенням, на момент його звільнення із Збройних Сил України знаходилась за його останнім місцем служби перед виходом на пенсію, у Житомирському військовому інституті ім. С.П. Корольова, де він перебував на квартирному обліку з 25 грудня 2003 року.

На засіданні житлової комісії Житомирського військового інституту ім. С.П. Корольова 21 березня 2019 року прийнято рішення виключити із списків квартирного обліку (загальна черга) старшого прапорщика ОСОБА_3 складом сім`ї чотири особи. У протоколі засідання житлової комісії Житомирського військового інституту ім. С.П. Корольова від 21 березня 2019 року №6 містяться посилання на нормативні акти, які регламентують порядок забезпечення житлом громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а також зазначено, що ОСОБА_3 не зареєстрований у м. Житомирі з 2014 року (а.с.49-50 т.1).

В позовній заяві ОСОБА_3 просив визнати незаконним та скасувати рішення житлової комісії Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова, оформлене протоколом засідання житлової комісії Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова від 21 березня 2019 року №6, в частині виключення його зі списків квартирного обліку, а також зобов`язати Житомирський військовий інститут імені С.П.Корольова (житлову комісію) поновити його в загальній черзі на отримання житла (на квартирному обліку) з 28 вересня 1994 року.

Відповідно до п.9 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081 затверджений Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, яким унормовано забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях після звільнення та членів їх сімей.

Для ведення обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, виплати грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, надання та використання службової жилої площі, обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою житловою площею), ведення оперативного обліку службових житлових приміщень в апараті МО України, в Генеральному штабі ЗС України, у інших органах військового управління та військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах та організаціях ЗС України, а також у військових прокуратурах утворюються житлові комісії. До житлових комісій військових частин також належать житлові комісії квартирно-експлуатаційних органів та військових комісаріатів, які утворюються для ведення у встановленому порядку обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, або виплати грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення особами з числа звільнених із військової служби в запас або відставку (п.1 Розділу ІІ Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року №380 (далі - Інструкція)).

Відповідно до п.7 Розділу ІІ Інструкції житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) має право приймати рішення щодо: взяття військовослужбовців та членів їх сімей на облік і зняття з обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою жилою площею); взяття військовослужбовців та членів їх сімей на облік і зняття з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; надання військовослужбовцям та членам їх сімей службових жилих приміщень (службової житлової площі), жилих приміщень для постійного проживання або виплату грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення; зміни дати зарахування (перебування) на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; внесення змін до облікових справ військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; перегляду раніше прийнятих рішень цією житловою комісією або в порядку правонаступництва.

Рішення житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) оформлюється протоколом, підписується членами комісії, які були присутні на засіданні житлової комісії, та протягом двадцяти робочих днів затверджується командиром військової частини та оголошується в наказі (абзац перший пункту 8 Розділу ІІ Інструкції).

Виходячи з вищевикладеного, у спірних правовідносинах Житомирський військовий інститут імені С.П.Корольова наділений повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем соціальних гарантій забезпечення жилими приміщеннями в силу особливого статусу, визначеного Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто внаслідок проходження військової служби. Сім`я зберігає право в тому самому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 08 червня 2022 року в справі №362/643/21 для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів з приводу проходження військової служби, а саме щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства, викладеного у її постановах від 06 червня 2018 року в справі №752/5881/15-ц, від 29 серпня 2018 року в справі №488/1176/14-а, від 20 вересня 2018 року в справі №815/2551/15, від 23 січня 2019 року в справі №806/5217/15, від 04 вересня 2019 року в справі №826/17556/16, у постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі №127/15109/18 і від 24 вересня 2021 року в справі №748/303/20, а також у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі №6-2139цс15 і від 2 березня 2016 року в справі №6-14цс16а та сформувала новий правовий висновок про те, що спори щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій є спорами з приводу проходження позивачами військової служби як різновиду служби публічної. Саме у зв`язку з останньою держава передбачила відповідні соціальні гарантії, а також порядок їх реалізації. Отже, такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів.

Із урахуванням наведеного, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства. За даних обставин, суд першої інстанції, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства, діяв не як суд, встановлений законом.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 ст.6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ураховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої ст.255 ЦПК України та частиною першою ст.377 цього Кодексу.

Згідно з положеннями частини першої ст.256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої ст.255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Оскільки Житомирський апеляційний суд вирішив на підставі п.1 частини першої ст.255 ЦПК України закрити провадження у справі, то він відповідно до частини першої ст.256 ЦПК України роз`яснює ОСОБА_1 , що розгляд справи відноситься до юрисдикції адміністративного суду. Впродовж десяти днів з дня отримання цієї постанови ОСОБА_1 може звернутися до Житомирського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись п.1ч.1 ст.255,ст.ст.259,268,367-368,374,377,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 30 листопада 2021 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Житомирського військового інституту ім.С.П.Корольова про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд справи за її позовом віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: