Провадження № 22-ц/802/652/22 Категорія: 8 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділ в натурі частини будинку, що перебуває у спільній частковій власності за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 березня 2007 року позов ОСОБА_6 про виділ у натурі частки житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , задоволено та виділено йому такі приміщення у вказаному житловому будинку, а саме: кухню 3-1, кімнату 3-2, кімнату 3-3, коридор 3-4, а також льох «Г», хлів «Б-1», гараж-прибудову «б» та вбиральню «Л».

Позивач зазначала, що право спільної часткової власності щодо виділеної частки житлового будинку не припинено. В подальшому ОСОБА_6 подарував їй свою частку, а саме 48/100 у згаданому житловому будинку, що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування від 17 січня 2008 року. Отже, їй на праві спільної часткової власності належить 48/100 частин вищевказаного житлового будинку. Згідно з висновком фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 № 01-12/21 від 01 грудня 2021 року належна їй частина житлового будинку є відокремленою, має окремий вхід і може бути виділена в натурі без проведення будівельних робіт.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_2 просила суд виділити їй в натурі та визнати її особистою приватною власністю частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і складається з самостійного зблокованого індивідуального житлового будинку загальною площею 49,4 кв.м, житловою площею 28,4 кв. м (кухня 3-1 площею 11,5 кв. м, кімната 3-2 площею 12,7 кв. м, кімната 3-3 площею 15,7 кв. м, коридор 3-4 площею 9,5 кв. м, а також льох «Г», хлів «Б-1» та вбиральня «Л»), а також припинити право спільної часткової власності на вказану частину житлового будинку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Припинено право спільної часткової власності на 48/100 частки житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про виділ в натурі частини житлового будинку, що перебуває у спільній частковій власності та визнання права особистої приватної власності скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов в цій частині вимог задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що позивач позбавлена можливості зареєструвати право приватної власності на своє житло як на окремий індивідуальний житловий будинок, оскільки після виділення ОСОБА_6 в натурі на підставі рішення суду частки житлового будинку право спільної часткової власності на виділену частку не було припинено. Отримавши право власності на спірну частину домоволодіння за договором дарування, позивач не є правонаступником ОСОБА_6 , а тому вона позбавлена можливості позасудового вирішення спірних правовідносин. Крім того, суд в оскаржуваному рішенні помилково ототожнив поняття «виділ в натурі» з «встановленим порядком користування майном, що перебуває у спільній частковій власності». Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив ОСОБА_2 у задоволенні вказаних позовних вимог.

Відзивів на апеляційну скаргу відповідачі не подавали.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки рішення суду представником позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позову про виділ в натурі частини житлового будинку, що перебуває у спільній частковій власності та визнання права особистої приватної власності, тому в іншій частині це рішення апеляційним судом у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України не переглядається.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 березня 2007 року виділено ОСОБА_6 в натурі у житловому будинку з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 частки, що є у спільній частковій власності: в житловому будинку А-1 кухню 3-1 (площею 11,5 кв. м), кімнату 3-2 (площею 12,7 кв. м), кімнату 3-3 (площею 15,7 кв. м), коридор 3-4 (площею 9,5 кв. м), а також господарсько-побутові будівлі льох «Г», хлів «Б-1», гараж-прибудову «б» та вбиральню «Л» (а.с.10).

17 січня 2008 року між ОСОБА_6 та позивачем ОСОБА_2 було укладено договір дарування, згідно умов якого остання набула право власності на 48/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Моравецьким В. Р. 17 січня 2008 року та зареєстровано в реєстрі за № 139 (а.с.11).

За домовленістю сторін договору дарування у користування та володіння ОСОБА_2 переходять такі приміщення житлового будинку А-1: кухня 3-1 (площею 11,5 кв. м), кімната 3-2 (площею 12,7 кв. м), кімната 3-3 (площею 15,7 кв. м), коридор 3-4 (площею 9,5 кв. м), а також господарсько-побутові будівлі льох «Г», хлів «Б-1» та вбиральня «Л» (а.с.11).

Пунктом 2 вказаного договору дарування визначено, що частки будинку, що відчужуються, належать дарувальнику на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 28 червня 1986 року та рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 березня 2007 року, ухваленому в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про виділ у натурі частки із житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями (а.с.11).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03 березня 2008 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 17 січня 2008 року зареєструвала право приватної власності на 48/100 частки в домогосподарстві за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13).

Як вбачається з копії розпорядження Луцького міського голови № 295 від 24 квітня 2007 року, за зверненням ОСОБА_6 48/100 частині будинковолодіння по АДРЕСА_1 присвоєно поштову адресу: квартира АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 (а.с.14).

Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (частини 2 та 3 ст. 319 ЦК України).

Згідно з ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1 ст.356 ЦК України).

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ч. 1 ст. 358 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_6 , будучи співвласником будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , реалізував право на виділ у натурі своєї частки із майна зі спільної часткової власності, що підтверджується рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 березня 2007 року. 17 січня 2008 року ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 17 січня 2008 року відчужив позивачу ОСОБА_2 48/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться за вказаною адресою, яка 03 березня 2008 року зареєструвала у встановленому законом порядку право власності на вказану частину будинковолодіння.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, оскільки позивач ОСОБА_2 вже набула право власності відповідно до договору дарування саме на ті приміщення в житловому будинку та господарсько-побутові споруди, які вона просила їй виділити в натурі та визнати за нею право власності на них, вказані житлові та нежитлові приміщення вже були виділені за рішенням суду попередньому власнику цього майна, який після набуття права власності на виділену частку майна подарував його позивачу, а остання зареєструвала за собою право приватної власності на спірну частку майна, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про виділ в натурі частки будинковолодіння та визнання за позивачем права особистої приватної власності на виділену частку майна.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 в частині вимог про виділ в натурі частини житлового будинку, що перебуває у спільній частковій власності та визнання права особистої приватної власності є законним та обґрунтованим.

Наведені представником позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції, встановленими у справі обставинами і не впливають на законність рішення судув оскаржуваній частині.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди представника позивача з висновками суду першої інстанції, є подібними доводам, які викладені у позовній заяві, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування в оскаржуваній частині відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2022 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: