Справа № 344/5249/18
Провадження № 2/344/186/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні, та позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділення в натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності - квартири НОМЕР_2 площею 7,4 кв.м., згідно технічного паспорту квартири під НОМЕР_3 із загальної площі 62,2 кв.м. на дв"ятому поверсі, шляхом виділення житлової кімнати площею 7,4 кв.м. вартістю 13 022,00 грн. в АДРЕСА_3

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до Івано-Франківського міського суду з позовом до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні. Позовні вимоги мотивували тим, що відповідно до Свідоцтва про право власності від 03 вересня 2004 року квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 . Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, 1/6 частини квартири АДРЕСА_4 перейшла до матері ОСОБА_1 - ОСОБА_4 . Вищезгадана квартира складається з трьох кімнат, загальною площею 62,2 кв.м., житловою площею 36,9 кв.м. Інвентаризаційна вартість квартири 78 133,00 грн. Оскільки ОСОБА_1 з відповідачем розлучилися, то відповідач вже не належить до членів їх сім`ї, однак продовжує проживати в даній квартирі. Своїми діями він спричиняє значну шкоду нерухомому майну, оскільки перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, залишає відкритим газ, воду, палить в ліжку, самовільно відключає квартиру від комунікацій. Крім цього часто влаштовує п`яні дебоші, постійно поступають скарги від сусідів на його неадекватну поведінку, нанесення тілесних ушкоджень, з приводу чого відкриваються кримінальні справи. Проживання з ним не можливе. Позивачі відчуваєть реальну загрозу своєму життю та здоров`ю. Вищевказане майно не є придбаним в шлюбі, відповідач жодним чином не долучився до його придбання, оскільки дану квартиру отримала ще її мати. Окрім того, у відповідача є житловий будинок в с.Вікторів Галицького району Івано-Франківської області. Просили припинини право відповідача на частку у спільному майні.

22.05.2018 року представник відповідача подав зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділення в натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності - квартири НОМЕР_2 площею 7,4 кв.м., згідно технічного паспорту квартири під НОМЕР_3 із загальної площі 62,2 кв.м. на дв"ятому поверсі, шляхом виділення житлової кімнати площею 7,4 кв.м. вартістю 13 022,00 грн. в АДРЕСА_3 , мотивуючи тим, що згідно свідоцтва про право власності від 03.09.2004р. трьохкімнатна квартира за адресою АДРЕСА_4 дійсно перебуває на праві спільної сумісної власності між позивачем та відповідачами в рівних долях. Позивач володіє 1/6 частки квартири АДРЕСА_4 . Між позивачем на відповідачем ОСОБА_1 шлюб розірвано. Квартира НОМЕР_2 в якій проживають сторони складається з трьох кімнат, загальною площею 62,2 кв.м. житловою площею 36.9 кв.м. інвентаризаційна вартість квартири складає 78133,00 грн. У позивача через неправомірні дії відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виникла потреба у виділі частки у квартирі НОМЕР_2 в натурі, оскільки іншого житла у позивача немає. Спільне проживання у квартирі НОМЕР_2 є можливим, оскільки відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рідними дітьми позивача, а відповідач ОСОБА_4 проживає в селі Вікторів, Галицького району, Івано-Франківської області. Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , умисно та штучно створюють умови та обставини, щоб позивача в судовому порядку позбавити права на житло в квартирі АДРЕСА_4 . Просив виділити позивачу ОСОБА_5 у натурі частку із майна, що є у спільній сумісній власності - квартири НОМЕР_2 площею 7,4 кв.м. під номером 5 згідно технічного паспорту квартири із загальної площі 62.2 кв.м. на дев`ятому поверсі: та виділити позивачу в натурі житлову кімнату площею 7,4 кв.м. вартістю 13022.00 грн. в м. Івано-Франківську (а.с.2-4, т.2)

16.06.2018 року представник позивачки за первісним позовом подала відзив на позовну заяву, в якій зазначила, що житлова площа спірної квартири складає 36,9 кв.м. Крім цього, в квартирі є три кімнати, якщо позивачу виділити окрему кімнату, то дорослі діти різної статі повинні проживати в одній кімнаті, що суперечить вимогам закону. Просила відмовити в зустрічному позові в повному обсязі (а.с.30-32, т.2)

Позивачка за первісним позовом відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову підтримала, просила задоволити в повному обсязі. Щодо зустрічних позовних вимог заперечила, просила відмовити.

Позивачка за первісним позовом відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позов просила задоволити (а.с.45, т.2).

Позивачка за первісним позовом відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позов просила задоволити (а.с.46, т.2).

Позивач ОСОБА_2 за первісним позовом відповідачка за зустрічним позовом в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позов просив задоволити (а.с.47, т.2)

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5 та його представник в судовому засіданні заперечили щодо первісного позову, просили відмовити в його задоволення. Зустрічний позов підтримали, просили задоволити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, суд приходить до таких висновків.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань.

Роз`яснення окремих питань, що можуть виникати під час розгляду цієї категорії справ містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2; Листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право).

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Відповідно до Свідоцтва про право власності від 03 вересня 2004 року квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам його сім`ї ОСОБА_5 - чоловіку, ОСОБА_2 - сину, ОСОБА_6 - дочці, ОСОБА_4 - матері, ОСОБА_7 - брату в рівних долях (а.с.22).

Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.17).

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.03.2012, 1/6 частини квартири АДРЕСА_4 перейшла від ОСОБА_8 до ОСОБА_4 (а.с.18).

Відповідно до технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_4 , квартира складається з трьох кімнат, загальною площею 62,2 кв.м., житловою площею 36,9 кв.м. (а.с.25-28).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05.12.2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано (а.с.29).

У відповідності до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Зазначена норма матеріального права регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі.

Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

У відповідності до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

- частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

- річ є неподільною;

-спільне володіння і користування майном є неможливим;

- таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України № 357/11232/14-ц від 23 листопада 2016 року, постанові Верховного Суду України № 6-1599ц16 від 15 липня 2016 року у справі; постанові Верховного Суду України № 6-68цс14 від 02 липня 2014 року.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

Згідно з положеннями ч.ч. 4, 5 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільного необхідності, на підставі і в порядку, встановленому законом та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

В постанові Верховного Суду № 61-4860св18 від 30 травня 2018 року Верховний Суд дійшов висновку про те, що в силу положень ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Згідно ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

При цьому право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

В ухвалі ВССУ № 6-12402ск15 від 27 січня 2016 року суд зазначив, що відсутність іншого житла у співвласника квартири, частка якого припиняється на підставі ст. 365 ЦК України, є істотною шкодою, що завдається йому, у зв`язку з таким припинення права власності.

При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») у статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини 1 статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника,та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) також зроблено висновок щодо застосування пункту 4 частини 1 статті 365 ЦК України та вказано, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку.

При цьому, суд зауважує, що сторони наділені рівними процесуальними правами, а судочинство здійснюється за принципом диспозитивності.

Позивачі за первісним посилаються на те, що частка відповідача в квартирі є неподільна річ, і спільне володіння і користування майном є неможливим, при цьому позивачі не надали доказів внесення позивачами вартості часткок на депозитний рахунок суду.

До суду не було представлено жодного належного доказу з приводу неможливості спільного використання співвласниками такої квартири. Були наведені лише твердження позивачки ОСОБА_1 , які вона підтверджувала зареєстрованими зверненнями в органи правопорядку, щодо неправомірності дій відповідача, однак останні не підтверджують, що саме ОСОБА_1 завдавав шкоди майну та чинив перешкоди позивачам у проживанні в спірній квартирі.

В ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження й посилання позивачів на те, що припинення права відповідача на належну йому частку в квартирі не завдасть йому істотної шкоди. Оскільки ніхто не може бути позбавлений права володіти та розпоряджатися своїм майном.

Враховуючи, наведене, суд приходить до висновку, що таке припинення права відповідача може завдати істотної шкоди його інтересам, та порушить принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших і ця обставина є визначальною.

А відтак, судом не встановлено обставин, які дають достатні підстави для висновку, що спільне користування сторонами спірним нерухомим майном є неможливим, що припинення права на частку не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

Доводи позивачів про неможливість виділення належної відповідачу частку у натурі не є безумовною підставою для примусового припинення права власності відповідача на частину належної їм спільної квартири. Припинення права власності власника на відповідну частку майна допускається лише за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам, тобто завдана внаслідок припинення права шкода не буде істотною.

З урахуванням викладеного, суд не може погодитись з доводами позивачів за первісним позовом про те, що частка ОСОБА_5 є незначною, та вважає, що ними не надано доказів того, що припинення права власності на належну позивачеві за зустрічним позовом частку у майні не завдасть істотної шкоди його інтересам, ОСОБА_5 не згоден на отримання компенсації вартості його частки, бажає користуватись належним йому на праві власності майном, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відсутність обставин, за наявності яких можливе припинення права особи на частку у спільному майні, а наведені вище обставини свідчать про те, що припинення права власності ОСОБА_5 на належну йому 1/6 частину спірної квартири завдасть істотної шкоди його інтересам, тому підстави для задоволення первісного позову відсутні.

Щодо зустрічних позовних вимог про виділення ОСОБА_5 у натурі частку із майна, що є у спільній сумісній власності - квартири НОМЕР_2 площею 7,4 кв.м. під номером 5 згідно технічного паспорту квартири із загальної площі 62.2 кв.м. на дев`ятому поверсі: та виділення в натурі житлову кімнату площею 7,4 кв.м. вартістю 13022.00 грн. в м. Івано-Франківську суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 та ч.2ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

У відповідності до ч.1ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Тобто, статус спільної власності двох або більше осіб залежить від визначення чи не визначення часток кожного зі співвласників у праві власності: якщо такі частки визначені - право власності належить співвласникам на праві спільної часткової власності, а якщо частки співвласників у праві власності не визначені - спільна власність є спільною сумісною власністю.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно ч.3 ст.358 ЦК Україникожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч.ч.1,2ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Положеннями ст.370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.Згідно зістаттею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183,358,364,369 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то, з урахуванням конкретних обставин, такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, які підтримав Верховний Суд у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 170/289/16-ц, від 24 грудня 2020 року у справі № 457/725/16-ц (ЄДРСРУ №93879756).

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядкустатті 364 ЦК Україниправо спільної часткової власності припиняється, то при цьому власнику, що виділяється, та власнику, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року №1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».

Порядок проведення таких робіт та розрахунок часток визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року №55.

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Відповідно до ч.1,2ст.102 ЦПК Українивисновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Згідно ч.6,7ст.102 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Таким чином, допустимим доказом щодо технічної можливості здійснення виділу часток з спільної часткової власності в окремі об`єкти нерухомого майна є відповідний експертний висновок про технічну можливість.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №016/08-2021 ринкова вартість житлової квартири АДРЕСА_4 , загальглї площею 62,2 м.кв. на час проведення експертизи становить - 643 894,00 грн. Поділ житлової квартири АДРЕСА_4 - технічно не можливий. В зв`язку з неможливістю поділу вище зазначеної квартири питання з варіантами поділу житлової квартири АДРЕСА_4 , та чи можливо визначити відповідно до часток співласників з підготуванням у необхідних випадках пропозицій щодо переобладнання житлової квартири, залишення частини у спільній власності, а також визначення грошової компенсації власнику, частка якого в натурі поділу зменшиться - не розглядалося а.с.118-126, т.2).

Системний аналіз статей 181, 183, 358, 364, 367 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку (квартири), що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку (квартири) із самостійним виходом або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку (квартири) в ізольовані приміщення, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України закріплено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Суду не надано належних, достовірних та допустимих доказів того, що виділ у натурі частки із спільного майна є можливим.

Також, суд бере до уваги висновок експерта щодо не можливості технічного поділу квартири пропорційно до часток кожного із співвласників, на які вони мають право.

Надавши оцінку обраному позивачем за зустрічним позовом способу захисту порушеного права, суд дійшов висновку про те, що він, з огляду на характер спору та зміст правовідносин, не є ефективним, не відповідає змісту права, за захистом якого звернувся до суду позивач та характеру його порушення, невизнання та оспорення, з огляду на що є неналежним.

Виходячи з вищенаведеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає зустрічні позовні вимоги позивача за зустрічним позовом не підлягають задоволенню з вищенаведених підстав.

Підсумовуючи вище наведене, суд дійшов висновку про відмову у первісному та зустрічному позовах.

Оскільки, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то понесені позивачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом судові витрати у виді судового збору не відшкодовуються, що відповідає положенням ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 41 Конституції України, нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 3, 15, 16, 355, 364, 367, 369, 370 ЦК України, ст. ст. 4, 5,12, 13, 76-79, 81, 82, 89,141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділення в натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності - квартири НОМЕР_2 площею 7,4 кв.м., згідно технічного паспорту квартири під НОМЕР_3 із загальної площі 62,2 кв.м. на дв"ятому поверсі, шляхом виділення житлової кімнати площею 7,4 кв.м. вартістю 13 022,00 грн. в АДРЕСА_3 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: Повний текст рішення виготовлено 16.06.2022 року.

Суддя Пастернак І.А.