Справа № 473/235/22
РІШЕННЯ

іменем України

"01" вересня 2022 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Вуїва О.В.,

за участю: секретаря судового засідання Ціліциної О.В., позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору позики неукладеним,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору позики неукладеним, в якому вказував, що з 25 лютого 2020 року до 04 червня 2020 року він працював водієм автотранспортних засобів понад 10 тон сектору транспортного відділу у м. Миколаєві ТОВ «TRUST CARGO».

04 червня 2020 року він був переведений на посаду експедитора, а 24 липня 2020 року звільнений за власним бажанням.

18 травня 2020 року близько 10:00 год. позивач, виконуючи свої трудові обов`язки та керуючи автомобілем «SCANIA G0400», реєстр. номер НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом по вул. Асканійській в смт. Чаплинка Чаплинського району Херсонської області, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , який загинув на місці події.

За наслідками події було зареєстровано кримінальне провадження №0000210.

У цей же день генеральний директор ТОВ «TRUST CARGO» Волков В.П. запропонував ОСОБА_1 , як учаснику кримінального провадження, послуги захисника адвоката Сторчака С.О. При цьому ОСОБА_1 було запропоновано сплату товариством послуг захисника з подальшим відшкодуванням позивачем їх вартості за рахунок майбутньої заробітної плати. На вказані умови позивач погодився.

Через тиждень після вказаної події позивач під диктовку ОСОБА_6 за відсутності будь-яких свідків склав письмову розписку про отримання від ОСОБА_4 в борг на умовах безвідсоткової позики 4 000 доларів США (що станом на 18 травня 2020 року становило 107 000 грн.), які були необхідні позивачу для сплати професійної правничої допомоги у межах кримінального провадження №0000210 по обвинуваченню його у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та зобов`язався повертати кошти щомісячно частинами до 15 числа кожного місяця: у червні 2020 року не менше, ніж 5 000 грн.; з липня 2020 року по липень 2021 року не менше, ніж по 8 000 грн.

У разі порушення строків повернення коштів ОСОБА_1 зобов`язався за вимогою позикодавця повернути кошти у повному обсязі протягом трьох днів з дати отримання відповідної вимоги.

У зв`язку з неповерненням коштів згідно розписки від 18 травня 2020 року ОСОБА_4 звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики. В подальшому справа за вказаним позовом була передана за підсудністю до Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області та прийнята вказаним судом до свого провадження.

Проте жодних коштів на умовах позики від ОСОБА_4 позивач не отримував.

Тому, посилаючись на вади змісту розписки (невідповідність дати розписки даті її фактичного складання) та безгрошовість договору позики, ОСОБА_1 просив визнати договір від 18 травня 2020 року неукладеним.

Ухвалою судді від 26 січня 2022 року позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків позову.

31 січня 2022 року позивачем усунуто недоліки, визначені ухвалою від 26 січня 2022 року.

Ухвалою суду від 02 лютого 2022 року відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

16 лютого 2022 року відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 у зв`язку з їх безпідставністю. При цьому просив врахувати, що 18 травня 2020 року між сторонами дійсно був укладений договір позики, за яким позивач отримав від ОСОБА_4 в борг на умовах безвідсоткової позики 4 000 доларів США (що станом на дату отримання коштів становило 107 000 грн.), які необхідні були позивачу для врегулювання питання з потерпілими та сплати професійної правничої допомоги у межах кримінального провадження №0000210 по обвинуваченню ОСОБА_1 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та зобов`язався повертати кошти щомісячно частинами до 15 числа кожного місяця: у червні 2020 року не менше, ніж 5 000 грн.; з липня 2020 року по липень 2021 року не менше, ніж по 8 000 грн.

Передача коштів на умовах позики відбувалася в присутності свідків та підтверджується письмовою розпискою позивача, а тому доводи останнього про безгрошовість позики не відповідають дійсності.

Ухвалою суду від 02 червня 2022 року викликано для допиту в якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Ухвалою суду від 29 липня 2022 року постановлено допитати у якості свідка позивача ОСОБА_1 .

Усною ухвалою суду (зафіксованою в протоколі судового засідання від 16 серпня 2022 року) задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_2 про відмову від допиту свідка ОСОБА_8 .

Усною ухвалою суду (зафіксованою в протоколі судового засідання від 01 вересня 2022 року) постановлено не допитувати у якості свідка ОСОБА_6 у зв`язку з неможливістю проведення вказаної процесуальної дії (перебування свідка за межами території України з 09 березня 2022 року (заява ОСОБА_6 від 31 серпня 2022 року з копією закордонного паспорта)).

В судовому засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_9 позовні вимоги підтримали у повному обсязі. В подальшому подали суду спільну заяву про продовження розгляду справи без їх участі.

В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі відповідача ОСОБА_4 , його представник ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , показання допитаного в якості свідка ОСОБА_1 , показання свідка ОСОБА_7 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що з 25 лютого 2020 року до 04 червня 2020 року ОСОБА_1 працював водієм автотранспортних засобів понад 10 тон сектору транспортного відділу у м. Миколаєві ТОВ «TRUST CARGO».

04 червня 2020 року він був переведений на посаду експедитора, а 24 липня 2020 року звільнений за власним бажанням.

18 травня 2020 року близько 10:00 год. позивач, виконуючи свої трудові обов`язки та керуючи автомобілем «SCANIA G0400», реєстр. номер НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом по вул. Асканійській в смт. Чаплинка Чаплинського району Херсонської області, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , який загинув на місці події.

За наслідками події було зареєстровано кримінальне провадження №0000210 з правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 286 КК України.

Також встановлено, що 18 травня 2020 року між сторонами в простій письмовій формі був укладений договір позики б/н, що підтверджується письмовою розпискою (складеною в присутності свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та посвідченою ними). Факт складення та підписання позивачем розписки сторонами не оспорювався.

За умовами договору ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_4 в борг на умовах безвідсоткової позики 4 000 доларів США (що станом на дату отримання коштів становило 107 000 грн.), які необхідні були позивачу для сплати професійної правничої допомоги у межах кримінального провадження №0000210 по обвинуваченню його у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та зобов`язався повертати кошти щомісячно частинами до 15 числа кожного місяця: у червні 2020 року не менше, ніж 5 000 грн.; з липня 2020 року по липень 2021 року не менше, ніж по 8 000 грн.

У разі порушення строків повернення коштів ОСОБА_1 зобов`язався за вимогою позикодавця повернути кошти у повному обсязі протягом трьох днів з дати отримання відповідної вимоги.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з підстав, передбачених законом, зокрема з договорів та інших правочинів.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З положень ст.ст. 1046, 1047 ЦК України вбачається, що за договором позики (який укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Разом з тим, відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

ОСОБА_1 мотивує свій позов вадами змісту розписки та безгрошовістю позики, а саме те, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця.

Аналізуючи вказані доводи, суд приймає до уваги та застосовує правові висновки, викладені Верховним Судом у своїх постановах.

Зокрема, у постанові від 12 січня 2022 року, ухваленій у цивільній справі №206/6401/18 (справа за позовом про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики) Верховний Суд зазначив, що під час розгляду вказаної категорії справ суди повинні враховувати наступні моменти:

- письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Якщо текст розписки про отримання позики містить інформацію про те, що позичальник отримав від позикодавця грошові кошти на підставі договору позики в день складання цієї розписки, тобто саме в момент підписання договору позики, така розписка підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання позичальником грошової суми та обов`язок її повернути;

- відповідно до статті 204 ЦК України вчинений сторонами правочин є дійсним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, тоді як обов`язок щодо спростування презумпції правомірності правочину покладається на відповідача. Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

В судовому засіданні стороною позивача не було надано належних, допустимих та достатніх доказів, що свідчать про вади змісту розписки (невідповідність дати розписки даті її фактичного складання), а також безгрошовість договору позики від 18 травня 2020 року, зокрема того, що ОСОБА_1 не отримував від ОСОБА_4 коштів на умовах позики або отримував їх у меншій кількості, ніж зазначено у розписці.

Зокрема, на підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 надав показання у якості свідка, пояснивши, що розписка складалася ним значно пізніше, ніж у ній зазначено. Крім того, він не отримував від ОСОБА_4 жодних коштів. Проте суд критично ставиться до показань ОСОБА_1 , який є зацікавленою у результатах розгляду справи особою. Крім цього, такі показання є недопустимим доказом у справі та не можуть бути прийняті до уваги. Зокрема, безгрошовість позики, за загальним правилом, не може бути підтверджена показаннями свідків, за винятком передбачених законом випадків. Однак позивачем в судовому засіданні не доведено існування одного з таких випадків, зокрема, що договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Інших доказів на підтвердження позовних вимог матеріали справи не містять.

Однак, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Водночас, факт укладення договору та отримання позивачем від відповідача коштів на умовах позики підтверджується:

- змістом розписки від 18 травня 2020 року, в якій ОСОБА_1 власноручно підтвердив факт отримання від ОСОБА_4 грошових коштів на умовах позики та їх суму;

- показаннями свідка ОСОБА_7 (який власноручно позивачем зазначений в розписці, як свідок укладення договору позики та передачі коштів), який пояснив, що у травні 2020 року до нього звернувся ОСОБА_6 з приводу надання ОСОБА_1 правничої допомоги у зв`язку з вчиненням останнім дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого відносно нього було порушено кримінальне провадження. За наслідками пошуку захисника вибір було зупинено на адвокаті ОСОБА_8 . У цей же день ОСОБА_1 зі ОСОБА_8 узгодили вартість послуг останнього у якості захисника у 4 000 доларів США. Оскільки позивач коштів для сплати послуг захисника не мав, ОСОБА_4 погодився передати йому на умовах позики вказану суму. У день домовленості позивач в присутності відповідача, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 власноручно склав та підписав розписку про отримання грошей в позику. Після складання розписки ОСОБА_4 передав ОСОБА_1 кошти в національній валюті України гривні. Останній кошти взяв, їх не перераховував. Проте з попередніх перемовин сторін було зрозуміло, що було передано 107 000 грн., що в еквіваленті на час передачі складало 4 000 доларів США.

За встановлених обставин, вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору позики неукладеним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 вересня 2022 року.

Суддя: О.В. Вуїв