Справа № 456/3758/21 Головуючий у 1 інстанції: БучківськаВ.Л.
Провадження № 22-ц/811/595/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Стрийтеплоенерго" на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 січня 2022 року в складі судді Бучківської В.Л. в справі за позовом Комунального підприємства "Стрийтеплоенерго" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

встановив:

У липні 2021 року позивач КП «Стрийтеплоенерго» звернувся до суду з позовом про ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, просив стягнути заборгованість за комунальні послуги з теплопостачання солідарно з боржників за період з 01.10.2015 по 01.08.2018 в розмірі 23576,44 грн.

Вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі проживають за адресою: АДРЕСА_1 , за вказаною адресою закріплений абонентський номер НОМЕР_1 . 03.12.2018 Стрийським міськрайонним судом Львівської області за заявами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 скасовано судовий наказ у справі № 456/4092/18, провадження №2-с/456/41/2018 та роз`яснено право на звернення до суду в порядку спрощеного позовного провадження.

З довідки про склад сім`ї №178 від 14.02.2018, виданої КП «Мрія» вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . У будинку, де проживають відповідачі, передбачена система централізованого опалення житлових приміщень. Вказаний житловий будинок приєднаний до теплової мережі котельні АДРЕСА_2 .

01.10.2005 КП «Стрийтеплоенерго» уклало договір №3 про постачання теплової енергії в гарячій воді з балансоутримувачем житлового будинку, де проживають відповідачі, тобто з КП «Мрія». Згідно із укладеним договором КП «Мрія» надало КП «Стрийтеплоенерго» повноваження здійснювати збір коштів безпосередньо від мешканців багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_3 та проводити з боржниками претензійно-позовну роботу.

КП «Стрийтеплоенерго» надає послуги з централізованого опалення мешканцям житлового будинку АДРЕСА_3 , де зареєстровані відповідачі. Із довідки про нарахування та оплату вбачається, що за абонентським рахунком № НОМЕР_1 числиться заборгованість за послуги з централізованого опалення за спірний період з 01.10.2015 по 01.08.2018 в розмірі 23576,44 грн.

Звертає увагу, що оскільки 03.12.2018 ухвалою суду скасовано судовий наказ від 09.11.2018 у справі №456/4092/18, КП «Стрийтеплоенерго» дотрималось всіх строків, передбачених ЦК України для звернення до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості.

Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 січня 2022 року в задоволенні позову Комунального підприємства «Стрийтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги з теплопостачання - відмовлено.

Стягнуто з Комунального підприємства «Стрийтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 2500 грн. витрат на професійну правову /правничу/ допомогу.

Рішення суду оскаржив позивач КП «Стрийтеплоенерго», вважає рішення незаконним та необґрунтованим, тому таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Стверджує, що висновок суду про наявність підстав для задоволення позову, однак відмову у такому з підстав пропуску позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Зазначає, що поза увагою суду залишився той факт, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби (COVID-19)», установлено з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України карантин.

У зв`язку із поширення коронавірусної хвороби, прийнято ЗУ від 30.03.2020 №540-ІХ, яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 згідно з яким, строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України продовжуються на строк дії карантину.

У подальшому строк дії карантину продовжувався, і такий діє з 12.03.2020 до теперішнього часу.

Таким чином, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності, оскільки відповідні строки автоматично продовжені, тому у суду першої інстанції були всі підстави для задоволення позову.

Покликається на практику касаційного суду щодо врахування вимог закону про продовження строків на час дії карантину.

Також не погоджується із оскаржуваним рішенням в частині розподілу витрат на правничу допомогу, тому у разі скасування оскаржуваного рішення просить провести новий розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді першої інстанції.

Крім цього зазначає, що орієнтовний розрахунок судових витрат, які апелянт очікує понести у зв`язку з розглядом даної справи у суді апеляційної інстанції становить 12000,00 грн.

Просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 січня 2022 рокута ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Судові витрати покласти на відповідачів.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, сумарний розмір яких не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що КП «Стрийтеплоенерго» надавалися послуги із централізованого опалення та постачання гарячої води у квартиру відповідачів, у період з 01.10.2015 по 01.08.2018, у зв`язку із неналежним виконанням обов`язку по оплаті наданих послуг, утворилася заборгованість у розмірі 23576,44 грн., відповідачі від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлялися, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, останніми не надано, як і не спростовано факт реєстрації їх за вказаною у позовній заяві адресою, тобто позовні вимоги є підставними.

Разом з цим, суд зазначив, що доводи сторони позивача про те, що у зв`язку зі зверненням до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання строк позовної давності перервався, є помилковими, оскільки, останній неоплачений платіж, який включено в період стягнення, є за травень 2018 року, який власник квартири АДРЕСА_4 мав сплатити до 20.05.2018, відтак при зверненні до суду із даним позовом КП «Стрийтеплоенерго» пропущено позовну давність, яка сплила 21.05.2021.

При цьому, суд зазначив, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною, оскільки на підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача, з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Таким чином, суд дійшов висновку проте, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Крім цього, врахувавши критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд першої інстанції частково задовольнив вимоги відповідача та стягнув з позивача половину із пред`явленої суми витрат на правову допомогу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно із договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською М.М. 03.02.2007, зареєстрованим в реєстрі за №962,продавці ОСОБА_4 , ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_6 купив квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 80).

Як вбачається з довідки КП «Мрія» №178 від 14.02.2018, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (а.с. 44).

02.08.2018 КП «Стрийтеплоенерго» скеровано претензію вих. № 01/1948 ОСОБА_6 про необхідність сплати заборгованості у розмірі 33651,55 грн, яка утворилася у зв`язку з несплатою за надані послуги теплопостачання (а.с. 83).

20.12.2018 відповідачка ОСОБА_1 направила на адресу КП «Стрийтеплоенерго» письмове повідомлення про смерть власника квартири та про відкриту спадкову справу, одночасно запропонувала на підставі ст. 1281 ЦК України пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому законом порядку, повідомлення отримано адресатом 26.12.2018 (а.с. 84, 84з).

Так, згідно із копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Стрийським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 10.05.2018, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що вчинено актовий запис за № 257 (а.с. 81).

Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №51873484 від 11.05.2018, 11.05.2018 приватним нотаріусом Швед І.В. зареєстровано спадкову справу після смерті ОСОБА_6 , номер у спадковому реєстрі 62400807 (а.с. 82).

В свою чергу, з акту №39 від 07.12.2010 на встановлення теплового лічильника та з акту від 07.12.2010 прийняття теплового вузла обліку в будинку АДРЕСА_3 , у вказаному будинку встановлено обладнання для обліку теплової енергії (тепловий лічильник) і мешканцям даного будинку нарахування плати за послуги з централізованого опалення, здійснюється відповідно до показів комерційного обліку теплової енергії житловими приміщеннями (а.с.46-47).

Відповідно до розрахункової схеми теплової мережі котельні №4 по АДРЕСА_3 приєднаний до теплової мережі котельні АДРЕСА_2 (а.с. 20).

З ліцензій Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг слідує, що КП «Стрийтеплоенерго» здійснює господарську діяльність в галузі теплопостачання на підставі ліцензії серії АД № 041915 з виробництва теплової енергії, ліцензії серії АД № 041916 з транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, ліцензії серії АД № 041917 з постачання теплової енергії (а.с. 21-23).

01.10.2015 між КП «Стрийтеплоенерго» та КП «Мрія» укладено договір №3 про постачання теплової енергії, згідно із умовами якого КП «Стрийтеплоенерго» бере на себе зобов`язання постачати КП «Мрія» теплову енергію в гарачій воді в потрібних йому обсягах, а КП «Мрія» зобов`язується отримувати та оплачувати одержану теплову енергію за встановленими органами місцевого самоврядування тарифами (цінами) згідно договору доручення (а.с. 25-27).

Згідно із додатком №1 до договору, постачання теплової енергії здійнюється, в тому числі, до будинку АДРЕСА_3 (а.с. 28-29).

При цьому, відповідно до договору доручення №3 від 01.10.2004, укладеного між КП «Стрийтеплоенерго» та КП «Мрія», КП «Стрийтеплоенерго» зобов`язане по кожному боржнику вести по квартирний аналітичний облік та наділене повноваженням здійснювати збір коштів безпосередньо від мешканців багатоквартирних житлових будинків та проводити з боржниками претензійно-позовну роботу (а.с. 30-31).

Враховуючи наведене, будинок на АДРЕСА_3 , підключений до теплових мереж КП «Стрийтеплоенерго», відтак неспростований є той факт, що позивачем КП «Стрийтеплленерго» надавалися послуги із централізованого опалення та постачання гарячої води у квартиру відповідачів, зокрема у період з 01.10.2015 по 01.08.2018, однак у зв`язку із неналежним виконанням обов`язку по оплаті наданих послуг, утворилася заборгованість у розмірі 23576,44 грн.

Заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01.10.2015 по 01.08.2018 у розмірі 23576,44 грн. підтверджується довідкою про нарахування та оплату, з якої слідує, що за абонентським рахунком № НОМЕР_1 числиться заборгованість у відповідному розмірі (а.с. 45).

Відповідно до ст. 67 ЖК УРСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Статтею 68 ЖК УРСР передбачено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Правовідносини між виконавцем послуг та споживачем в сфері надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила від 21 липня 2005 року № 630), Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315 (далі Методика від 22 листопада 2018 року № 315).

Так, спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг є ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».

Предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Згідно із статтею 6 вказаного Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону).

Перелік житлово-комунальних послуг визначений статтею 5 цього ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».

Індивідуальний споживач, зокрема, зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом та оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (ч. 2 ст. 7 Закону).

Схожі за змістом норми містились і у ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції від 24.06.2004 року з подальшими змінами), який втратив чинність 01.05.2019, на підставі ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII в редакції від 02.04.2020, який чинний на даний час.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Тобто, споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальні послуги, зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.

Згідно із ч. 1, 4 ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. З пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або внесення змін до нього може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

Відповідно до п. 3 прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.

В свою чергу, згідно із ст. 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» в редакції закону від 2004 року, договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 ЦК України).

Фактом приєднання споживача до умов договору централізованого теплопостачання є документальне підтвердження споживання відповідних послуг.

Таким чином, споживачі зобов`язані оплачувати житлово комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, при цьому відсутність договору про надання житлово - комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, що відповідає правому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №216/5756/15-ц.

Зазначений підхід у відповідних правовідносинах та праворозуміння послідовно підтримане касаційною інстанцією впродовж тривалого часу, відтак є обов`язковим до врахування судами нижчих інстанцій.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачі від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлялися, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, останніми не надано, як і не спростовано факт реєстрації їх за адресою: АДРЕСА_1 , натомість розмір заборгованості стороною позивача доведено згідно наданого розрахунку.

В свою чергу, слідуючи принципу диспозитивності та вимог ст. 367 ЦПК України, колегія суддів виходить з того, що не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, позивач КП «Стрийтеплоенерго» фактично спростовує висновки суду та заперечує щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності.

Іншими словами, на думку позивача, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про підставність позовних вимог, суд мав такі задовольнити, оскільки при зверненні з даним позовом позивачем позовну давність не пропущено.

Колегія суддів звертає увагу на те, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального а бо спрощеного), окремого провадження (ч. 2 ст. 19 ЦПК України).

Судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості (п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України).

При цьому, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Інститут наказного провадження був запроваджений у цивільному процесі України з 1 вересня 2005 року, коли набрав чинності ЦПК України. ЦК України набрав чинності 1 січня 2004 року. З того часу приписи статті 264 цього кодексу про переривання перебігу позовної давності залишаються незмінними, а перелік підстав такого переривання є вичерпним.

Наказне провадження, як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві, спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, частина друга статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати).

Відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, та частини першої статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з цієї дати, судовий наказ є особливою формою судового рішення за певними вимогами, зокрема, і про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості (пункт 3 частини першої статті 96 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, пункт 3 частини першої статті 161 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати).

З врахуванням зазначеного, Верховний Суд України сформулював висновок про те, що оскільки судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому ЦПК України, перериває перебіг позовної давності (постанови від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15). Аналогічно застосував приписи про переривання позовної давності і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц.

З матеріалів справи вбачається, що судовим наказом Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09.11.2018 у справі №456/4092/18, вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які проживають за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01.10.2015 по 01.08.2018 заборгованість в розмірі 23576,44 грн. та судовий збір по 58,73 грн. з кожного.

При цьому, ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03.12.2018 у справі №456/4092/18, судовий наказ, виданий Стрийським міськрайонним судом Львівської області 09.11.2018 - скасовано. Роз`яснено КП «Стрийтеплоенерго» право на звернення до суду в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач КП «Стрийтеплоенерго» вважає, що поданням заяви про видачу судового наказу перервалася позовна давність, відтак така не є пропущеною, а позов підлягає задоволенню.

Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року (справа № 712/8916/17) зазначила, що наведена інтерпретація норм права не врахувала інтересу боржника, зокрема у тому, щоби заявити про застосування позовної давності, а такої можливості у наказному провадженні немає. Більше того, стаття 100 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, не встановлювала підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу чи її повернення ні те, що з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, ні те, що пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою. Натомість пункт 5 частини першої статті 165 ЦПК України у редакції, чинній з вказаної дати, таку підставу для відмови у видачі судового наказу передбачає.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду вважає, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17).Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц).

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності.

Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 07 липня 2020 року (справа № 712/8916/17), які відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України мають бути враховані судами при вирішенні цієї справи, про такі підстави і не зазначає сам заявник.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача щодо переривання строку позовної давності поданням заяви про видачу судового наказу не узгоджуються з Постановою Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року (справа № 712/8916/17), тому є безпідставними.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, згідно електронного реєстру КП «Стрийтеплоенерго» про платежі за послуги з централізованого опалення по особовому рахунку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , останній платіж вчинено у грудні 2015 року у сумі 300,00 грн. /а.с.122/.

Зважаючи на те, що останній неоплачений платіж, який включено в період стягнення є платіж за травень 2018 року, який власник квартири АДРЕСА_4 мав сплатити до 20.05.2018, подання позову КП «Стрийтеплоенерго» після 21.05.2021, вважається з пропуском позовної давності.

При цьому, колегія суддів враховує, що дійсно 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-ІХ), яким розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

В свою чергу, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року справа № 737/771/20, цим законом продовжені строки у зв`язку з встановленням карантину лише до 06 серпня 2020 року, оскільки 17 липня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року № 731-IX.

Таким чином, незважаючи на те, що строк дії карантину продовжувався, і такий фактично діє з 12.03.2020 до теперішнього часу, процесуальні строки на даний час не є такими, що автоматично продовжені, що свідчить про наявність підстав та обґрунтованість висновків суду про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності, про застосування яких просить відповідач.

В свою чергу, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України

Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Види судових витрат визначені ст. 133 ЦПК України.

До таких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Таким чином, колегія суддів враховує те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Як слідує зі змісту оскаржуваного рішення, суд врахував не співмірність витрат на правову допомогу, які просила стягнути відповідач, зменшивши розмір таких із 5000,00 грн. до 2500,00 грн.

Будь які інші доводи апеляційної скарги у цій частині на увагу не заслуговують та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Поряд з цим, колегія суддів виходить з того, що судові витрати є своєрідним важелем впливу на позивача при поданні ним безпідставних позовів та додатковим тягарем для відповідача при доведенні позовних вимог та задоволенні таких судом.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Стрийтеплоенерго" залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 липня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк