Постанова

Іменем України

03 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 757/50149/19-ц

провадження № 61-16219св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: народний депутат України ОСОБА_2 , голова депутатської фракції політичної партії «Всеукраїнське об`єднання «Батьківщина», лідер партії ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року в складі судді Остапчук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року в складі колегії суддів: Болотова Є. В., Кулікової С. В., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду до народного депутата України ОСОБА_2, голови депутатської фракції політичної партії «Всеукраїнське об`єднання «Батьківщина», лідера партії ОСОБА_3 про визнання дій незаконними.

В обґрунтування позову вказала, що вона як громадянка України заінтересована, щоб посадові особи не порушували Конституцію України і керувалися загальновизнаними нормами моралі. Натомість, відповідачі під час подій у м. Києві на Майдані Незалежності у 2014 році порушили її цивільне право на безпечне для життя і здоров`я довкілля. Так, ОСОБА_2 , надавши дозвіл на завезення вогнепальної зброї на Майдан Незалежності, порушив її право, гарантоване частиною першою статті 50 Конституції України. Разом із тим ОСОБА_3 вимагала усунути Президента України від влади у неконституційний спосіб.

Враховуючи зазначене, позивач просила суд визнати дії народного депутата України ОСОБА_2 по керівництву наметовим містечком на Майдані Незалежності у 2014 році стосовно дозволу використовувати палаючі шини та вогнепальну зброю, незаконними; визнати дії голови депутатської фракції політичної партії ВО «Батьківщина», лідера партії ОСОБА_3 стосовно вимоги усунути від влади Президента України ОСОБА_4 у неконституційний спосіб, незаконними.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю порушення особистих немайнових прав позивача, які б підлягали судовому захисту.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , змінено заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 березня 2021 року шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Змінюючи рішення місцевого суду, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції не з`ясував характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний нею спосіб.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не обґрунтувала та не надала будь-яких доказів, що саме відповідачами були порушені її права; не довела наявність причинного зв`язку між її цивільним правом та діями відповідачів; не підтвердила протиправність дій відповідачів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просила їх скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує вказані судові рішення з передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України підстав.

Касаційна скарга мотивована тим, що у порушення процесуальних норм суд першої інстанції вирішив спір по суті, не розглянувши при цьому заяву про відвід судді. Суд апеляційної інстанції не дослідив подані позивачем письмові докази, не викликав свідків та не з`ясував обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 04 жовтня 2021 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року указану касаційну скаргу залишено без руху та запропоновано заявнику надати суду уточнену редакцію касаційної скарги із викладенням вимог касаційної скарги відповідно до повноважень суду касаційної інстанції та доплатити судовий збір.

У листопада 2021 року до суду касаційної інстанції надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, з яких вбачається, що недоліки усунуто в повному обсязі.

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 вказала, що вона як громадянка України заінтересована, щоб посадові особи не порушували Конституцію України.

На переконання позивача відповідач ОСОБА_2 , надавши дозвіл на завезення вогнепальної зброї на Майдан Незалежності у 2014 році, порушив її право, гарантоване статтею 50 Конституції України, на безпечне для життя і здоров'я довкілля. Також позивач вважає незаконними дії ОСОБА_3 щодо вимоги усунути Президента України ОСОБА_4 від влади у неконституційний спосіб.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення (суду першої інстанції - у незміненій апеляційним судом частині) відповідають з таких підстав.

Щодо способу захисту

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Верховний Суд вже висловлювався, що під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав (пункт 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою та другою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19).

Такий спосіб захисту як визнання неправомірними дій фізичних осіб не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач вказувала, що дії народних депутатів депутатської фракції політичної партії ВО «Батьківщина», які організували акції протесту на Майдані Незалежності, не турбуючись про безпеку, життя і здоров`я громадян, порушують право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, гарантоване статтею 50 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Вирішуючи вказаний спір, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що сама по собі вимога про визнання дій відповідачів незаконними не відповідає змісту права на безпечне для життя і здоров`я довкілля, за захистом якого звернулась позивач, та не є ефективним.

Щодо порушення прав позивача

Норми процесуального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

З огляду на приписи статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно із положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як слідує із матеріалів справи, на підтвердження обставин про те, що ОСОБА_2 дозволив використовувати палаючі шини та вогнепальну зброю, а ОСОБА_3 вимагала усунути від влади Президента України ОСОБА_4 у неконституційний спосіб, позивач надала витяги з мережі Інтернет та свої заяви.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, правильно застосувавши вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до задоволення не підлягають у зв`язку з їх безпідставністю, оскільки позивач у порядку статті 81 ЦПК України не обґрунтувала та не надала будь-яких доказів, що саме діями відповідачів було порушено її право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, не довела наявність причинного зв`язку між її цивільним правом та діями відповідачів, не підтвердила доказами вчинення вказаних дій відповідачами та їх протиправний характер.

Щодо процесуальних порушень

Колегія суддів вважає безпідставними доводи заявника про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права під час розгляду цієї справи.

Статтею 40 ЦПК України регламентовано порядок вирішення заяви про відвід судді.

Відповідно до частин другої та третьої цієї статті питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід. Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Безпідставними є аргументи касаційної скарги про те, що у порушення процесуальних норм суд першої інстанції вирішив спір по суті, не розглянувши при цьому заяву про відвід судді, оскільки ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року у складі судді Вовка С. В. розглянуто заяву ОСОБА_1 від 01 грудня 2020 року про відвід судді Остапчук Г. В. та відмовлено у задоволенні цієї заяви за безпідставністю (а.с. 149, т. 1). Разом із тим поданій у судовому засіданні 15 березня 2021 року заяві ОСОБА_1 надано правову оцінку, про що свідчить протокол судового засідання від 15 березня 2021 року (а.с. 195, т. 1).

Втретє про відвід судді ОСОБА_1 заявила вже після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення від 15 березня 2021 року (а.с. 197 а, т. 1), тому суд підставно її не розглядав з огляду на положення частини третьої статті 258 ЦПК України, відповідно до яких розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не дослідив подані позивачем письмові докази, не викликав свідків та не з`ясував обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду щодо вирішення цієї справи, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Аргументи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускається.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення (суду першої інстанції - у незміненій апеляційним судом частині) ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року (у незміненій апеляційним судом частині) та постанову Київського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович