провадження № 22-ц/824/3612/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2020 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з відповідачки на свою користь суму боргу у розмірі 238 712,57 грн. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 вересня 2017 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивачка, як кредитор передала відповідачці, як боржнику грошові кошти в сумі 648 857,50 грн., що на день укладення договору за курсом НБУ становило еквівалент 25 000,00 дол. США, а остання зобов`язалась повернути позивачці вказані грошові кошти в строк до 06 жовтня 2017 року. З метою забезпечення виконання позивачкою зобов`язань за вищевказаним договором позики, 06 вересня 2017 року між сторонами був укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого відповідачка передала позивачці в іпотеку належне їй нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Станом на 14 березня 2018 року сума заборгованості відповідачки перед позивачкою за договором позики склала 648 857,5 грн., яку відповідачка визнала 22 березня 2018 року. В позасудовому порядку предмет іпотеки було реалізовано 16 травня 2018 року. Оскільки в досудовому порядку, відповідачка відмовляється сплатити суму заборгованості за період часу з 22 березня по 16 травня 2018 року, яка складається з 3,0 % річних, на підставі ст. 625 ЦК України та пені, на підставі п. 4 договори позики, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 5 190 грн. 86 коп.; судовий збір у розмірі 840 грн. 40 коп.. В решті позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням в частині стягнення інфляційних втрат відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних витрат скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у частині задоволених позовних вимог, стягнути на її користь судові витрати.

При цьому, вважає, що посилання суду першої інстанції на практику Верховного Суду є не правильним та таким, що не узгоджується з предметом спору даної справи та доказами, які суд не врахував при стягнені інфляційних витрат. Вказує, що письмова вимога позивача про усунення боржником порушення стосувалася лише суми основного боргу. Вимогою було визначено, що реалізований предмет іпотеки буде спрямований виключно на погашення основного боргу за договором позики. Інфляційні витрати у вимозі враховані не були, тому апелянт вважає, що позивач відмовилася від будь-яких інфляційних витрат. Крім того, на думку апелянта не підлягає індексації не повернута сума боргу за договором позики, так як сума визначена в іноземній валюті.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження позивачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзив до суду не надійшов.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, зважаючи на обставини справи та ціну позову, дана категорія справ не підпадає під процесуальну заборону передбачену ч.4 ст. 274 ЦПК України, тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що предметом апеляційного розгляду є рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року в частині позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат в розмірі 5 190 грн. 86 коп..

Судом першої інстанції встановлено, що 06 вересня 2017 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір позики, за умовами якого позичальник позичила у позикодавця 648 857,5 грн., що на день укладення цього договору за курсом НБУ становило еквівалент 25 000,0 дол. США, та зобов`язалась повернути борг до дванадцятої години ранку 06 жовтня 2017 року.

Пунктом п. 4 договору позики передбачено, що у разі прострочення позичальником термінів повернення позики він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 2 % від суми позики за кожен день прострочення починаючи з першого дня.

З метою забезпечення виконання взятого позичальником зобов`язання за договором позики, 06 вересня 2017 року між ОСОБА_2 (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В.

Відповідно до умов вказаного договору в іпотеку була передана квартира АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат із загальною площею 56,7 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м.

У визначений в договорі строк зобов`язання з повернення позики виконано не було.

ОСОБА_1 отримала заяву-вимогу від ОСОБА_2 , у якій остання зобов`язала її сплатити згідно з договором позики від 06 вересня 2017 року суму у розмірі 648 857,5 грн., що на день укладення договору за курсом НБУ становила еквівалент 25 000,0 дол. США, протягом 31 календарного дня з моменту отримання цього листа.

У випадку невиконання або несвоєчасного виконання цієї вимоги ОСОБА_2 буде змушена діяти згідно з п.п. 5.4.4, 6.1.2 договору іпотеки в рамках чинного законодавства України, в тому числі від свого імені продати за ціною, визначеною експертом, предмет іпотеки третім особам і спрямувати отримані кошті на задоволення своїх вимог.

Сторони підтвердили, що відповідачка визнала 22 березня 2018 року вказану у заяві-вимозі заборгованість та не заперечила проти застосування позивачкою всіх передбачених договором іпотеки засобів, форм, способів тощо для задоволення її вимог іпотекодержателя/позикодавця.

16 травня 2018 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (предмет іпотеки). Продаж квартири вчинено за 1 130 000,0 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в оскаржуваній частині суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи час фактичного виконання відповідачкою своїх зобов`язань за договором позики - 16 травня 2018 року, а вимогу про повернення коштів відповідачкою було визнано 22 березня 2018 року, то стягнення інфляційних втрат підлягає частковому задоволенню за період з 22 березня по 15 травня 2018 року включно, у розмірі 5 190,86 грн.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачка зобов`язання з повернення позивачці суми позики в добровільному порядку виконала лише 16 травня 2018 року.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

А відтак, нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014р. № 6-113цс14, який був підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), в постанові від 08 листопада 2019 року по справі № 127/15672/16-ц, та вірно був застосований судом першої інстанції у даній справі. При цьому, апеляційна скарга не містить обґрунтованих доводів щодо можливості відступу від даної правової позиції.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині судового рішення, що зважаючи на час пред`явлення вимоги про повернення боргу та її визнання відповідачем та час виконання відповідачкою своїх зобов`язань за договором позики, вимоги про стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню саме за період з 22 березня по 15 травня 2018 року, включно.

При цьому, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги, що оскільки відповідно до змісту вимоги позивача реалізований предмет іпотеки буде спрямований виключно на погашення основного боргу за договором позики, а інфляційні втрати у вимозі зазначені не були, то позивач відповідно відмовилася від цих вимог. При цьому, посилання апелянта на висновки Верховного Суду в інших справах не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки вони були висловлені за інших встановлених обставин справи та стосуються відмінних правовідносин.

Також, не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що не підлягає індексації повернута сума боргу за договором позики, оскільки вона визначена в іноземній валюті, як безпідставні, оскільки як видно з матеріалів справи розмір позики був передбачений у гривні - 648 857,50 грн., що на день укладення договору за курсом НБУ становила еквівалент 25000,00 дол. США.

Ухвалюючи рішення колегія суддів, крім іншого, приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому, судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті спору в оскаржуваній частині про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат.

При цьому, доводи апеляційної скарги відповідача, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в оскаржуваній частині рішення, яке слід залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року в оскаржуваній частині щодо стягнення інфляційних втрат - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова