Рішення

Іменем України

28 вересня 2022 року місто Чернігів

Справа №751/2383/22

Провадження №2/751/959/22

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Маслюк Н. В.

секретаря судового засідання Шишова А. Я.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Публічне акціонерне товариство «Чернігівський молокозавод»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Чернігова в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Чернігівський молокозавод» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

Встановив:

І. Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Чернігівський молокозавод» про стягнення 96 435,22 грн заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди та понесені судові витрати (а.с.1-4).

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що з 03.09.1990 до 07.10.2021 перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Чернігівський молокозавод». У день звільнення, 07.10.2021, мала отримати невиплачену заробітну плату в розмірі 19 255,41 грн, однак відповідач її не виплатив, чим порушив Закон України «Про оплату праці». Посилаючись на ст. 116, 117 КЗпП України просить стягнути вказану суму, а також середній заробіток за весь час затримки при звільненні в сумі 74 179,84 грн за період з 08.10.2021 до 17.07.2022 та відшкодувати моральну шкоду в сумі 3 000 грн, яку вона отримала внаслідок протиправних дій відповідача.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 18.07.2022 року вищевказаний позов залишено без руху, оскільки не відповідав вимогам ст. 175 ЦПК України, та надано строк для усунення недоліків, які позивач виправив у встановлений строк.

Новозаводський районний суд м. Чернігова ухвалою від 25 липня 2022 року відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін.

Протокольною ухвалою суду від 15.08.2022 розгляд справи відкладено у зв`язку із неповідомленням відповідача.

25.08.2022 на адресу суду надійшов відзив представника відповідача (а.с.29-32), відповідно до якого у задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю. Зазначає, що в день звільнення, 07 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 не працювала і не пред`являла вимоги про розрахунок. Керівництво ПАТ «ЧМЗ» неодноразово телефонувало позивачу із проханням з`явитися в касу підприємства за отриманням своїх розрахункових коштів, оскільки немає можливості перерахувати кошти на картковий рахунок, про що позивачу було відомо. Однак вона відмовлялась це робити, обґрунтовуючи свою позицію вимогою компенсувати їй проїзд. Вказує, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не зазначено підстави пропуску та не заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку. За таких обставин вважає, що у задоволенні позовних вимог у вказаній частині слід відмовити з підстав пропуску строку. Крім того, позивачу не виплачено заробітну плату з причини не виявлення бажання з`явитися до каси підприємства, а тому їй не завдано моральних страждань.

Отримавши відзив, позивачем подано відповідь (а.с.36), в якій вказала, що особисто більше п`яти разів приїжджала на підприємство за отриманням заробітної плати, проте їй було відмовлено у виплаті у зв`язку з відсутністю коштів. Тримісячний строк для звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП України, почав діяти з 19.07.2022 відповідно до внесених змін, тоді як на момент подачі позову, 12.07.2022, обмежень строком не було. Також моральна шкода пов`язана з невиплатою їй коштів, у зв`язку з чим вона нервувала, переживала, зверталась до лікаря, не мала коштів купити їжу, були втрачені нормальні життєві зв`язки.

У судовому засідання позивач позов підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у ньому та відповіді на відзив.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Суд, відповідно до положень ст. 223 ЦПК України, ухвалив проводити розгляд справи без участі представника відповідача.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин

Судом встановлено, що позивач з 03.09.1990 до 07.10.2021 перебувала у трудових відносинах з Чернігівським міськмолзаводом (ПАТ «Чернігівський молокозавод»), з 10.03.2016 переведена на посаду начальника служби управління систем якості та безпеки продукції, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.8-9).

Наказом №157-К від 07.10.2021 ОСОБА_1 звільнена за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.5).

З копії розрахункового листка ОСОБА_1 за період з 01.10.2021 до 30.10.2021 та з 01.11.2021 до 21.06.2022 вбачається, що їй нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 19 255,38 грн (а.с.6).

Згідно відомостей про застраховану особу ПФУ заробітна плата позивача у серпні та вересні 2021 року складала 6 000,00 грн (а.с.43зв).

ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін

Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 94 КЗпП України, обумовлено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівникам здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після зобов`язань щодо оплати праці.

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження виплати заборгованості по заробітній платі за спірний період в повному обсязі. Також відповідач не надав докази на підтвердження того, що позивач не працювала в день звільнення та не пред`являла вимоги про розрахунок.

Заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 станом на 21.06.2022 становить 19 255,38 грн, що підтверджується копією розрахункового листка (а.с.6), а тому позов в частині стягнення заборгованості з виплати заробітної плати підлягає частковому задоволенню.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України в редакції на момент звільнення та подання позову передбачалось, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Законом України №2352-IX від 01.07.2022, який набрав чинності 19.07.2022, у вказану норму внесені зміни, відповідно до яких у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Вказана норма статті ст. 117 КЗпП України зменшує період, за який працівникові виплачується його середній заробіток за весь час затримки, а тому не має зворотної дії у часі та не підлягає застосування до даних правовідносин.

З цих же підстав суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що позивачем пропущений тримісячний строку звернення до суду, визначений ч. 2 ст. 233 КЗпП, оскільки вказана норма набрала чинності 19.07.2022; на момент звернення позивача до суду у разі порушення законодавства про оплату праці працівник мав право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Факт порушення права позивача на розрахунок при звільненні знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Матеріали справи не містять доказів про сплату позивачу заборгованості по заробітній платі.

Згідно п. 8 Порядку розрахунку середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як роз`яснено в п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

При визначенні суми середнього заробітку, що підлягає стягненню, суд враховує, що середньоденний розмір заробітної плати становить 279 грн 06 коп: 6 000,00 + 6 000,00 = 12 000,00 (заробітна плата за останніх два місяця роботи позивача); 21 дн. + 22 дн. = 43 дн. (кількість відпрацьованих робочих днів за останніх два місяця роботи позивача); 12 000,00/43 дн. = 279 грн 06 коп), що відповідає правилам Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати».

Згідно п. 8 постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» «нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів».

Суд зазначає, що часом затримки розрахунку з позивачем є період з 08.10.2021 до 23.02.2022 виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затверджений Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введений воєнний стан строком на 30 діб.

У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався, останній раз Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12.08.2022 №573/2022, який затверджений Законом № 2500-IX від 15.08.2022, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Листом від 28.02.2022 року №2021/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила військову агресію рф проти України як форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а тому з 24.02.2022 року затримка розрахунку при звільненні з працівником (позивачем) триває не з вини роботодавця (відповідача), а внаслідок ведення бойових дій на території України.

Таким чином, період з 08.10.2021 до 23.02.2022 має 95 робочих днів, середній заробіток складає 279 грн 06 коп х 95 = 26 510 грн 70 коп (без врахування обов`язкових платежів).

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в цій частині.

Щодо відшкодування моральної шкоди, суд дійшов наступного висновку.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Невиплатою належних грошових сум без законних підстав позивачу спричинено моральну шкоду, яка виразилась у втраті нормальних життєвих зв`язків, а саме позивач була позбавлена доходу, що змусило її прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, з даного приводу позивач зазнала переживань.

З урахуванням фактичних обставин справи, враховуючи принцип розумності, достатності та справедливості, а також період невиплати позивачу належних їй грошових сум, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 1 000 грн.

Таким чином, оцінивши зібрані та дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

V. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у сумі 992,40 грн за вимоги щодо середнього заробітку та моральної шкоди (а.с.18), які відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 353,74 грн (992,40х27510,70/77179,84).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З 01 січня 2022 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» в розрахунку на місяць у розмірі 2 481,00 грн.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при поданні позову за вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір в сумі 992,40 грн.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу в розмірі 4 000,00 грн суд зазначає наступне.

Згідно пункту 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем не надано суду відповідних доказів (договору про надання правової допомоги, квитанції, акту приймання-передачі наданих послуг тощо), а тому витрати на професійну правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн. стягненню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12-13, 19, 81, 141, 247, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 115-117, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, суд

Вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Чернігівський молокозавод» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Чернігівський молокозавод» на користь ОСОБА_1 19 255 (дев`ятнадцять тисяч двісті п`ятдесят п`ять) грн 38 коп заборгованості з виплати заробітної плати, 26 510 (двадцять шість тисяч п`ятсот десять) грн 70 коп середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (сума визначена без урахування обов`язкових відрахувань до бюджету і державних цільових фондів) та 1 000 (одну тисячу) грн 00 коп моральної шкоди.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Чернігівський молокозавод» судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп на користь ГУК у Черніг.обл/Новозав.р-н/22030101, код отримувача 37972475, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача - UA0025742, код класифікації доходів бюджету 22030101.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Чернігівський молокозавод» на користь ОСОБА_1 353 (триста п`ятдесят три) грн 74 коп судового збору.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 03.10.2022.

Позивач ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач Публічне акціонерне товариство «Чернігівський молокозавод» (місцезнаходження: вул. І. Мазепи, буд. 10, м. Київ, 01010, РНОКПП 00447971)

Суддя Н. В. Маслюк