Справа № 502/415/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого - судді Масленикова О.А.

за участю:

секретаря судового засідання: Новицької А.І., Скрипкіної А.Ю.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Ніколенка Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду

цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2

до

Одеської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта»

про

визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді,

стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди,

визнання договорів недійсними

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_2 до Одеської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» про визнання противоправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування поданого позову представник позивача зазначив, що відповідно до наказу № 566-К від 01.10.2012 року, позивача прийнято на посаду листоноші 1 класу ВПЗ Кілія 3 на період декретної відпустки.

Згідно наказу № 220 від 01.03.2017 року, Центр поштового зв`язку № 5 Одеської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» перейменовано в Центр поштового зв`язку № 5 Одеської дирекції Публічного акціонерного товариства «Укрпошта».

Наказом № 954 від 13.12.2019 року ЦВПЗ № 5 ЦПЗ Кілія 3 реорганізовано у ЦПЗ Ізмаїл ВПЗ Кілія 3.

19.01.2021 року близько 17:00 години позивач здійснювала свою діяльність та, перебуваючи біля будинку по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , який мешкає за вищезазначеною адресою, викрав з корзини її велосипеду «Спутнік» службову текстильну сумку листоноші, в якій були грошові кошти на загальну суму 31 699,01 гривень, які належать Акціонерному товариству «Укрпошта» і які перебували у позивача, як у листоноші, для видачі пенсій. В результаті противоправних дій з боку ОСОБА_4 , АТ «Укрпошта» спричинено матеріальні збитки на суму 31 699,01 гривень, а у позивача, як у матеріально відповідальної особи рахується нестача грошових коштів на зазначену суму, яку вона має відшкодувати.

19.01.2021 року позивач звернулася до відділення поліції № 1 Ізмаїльського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення, внаслідок чого її заява зареєстрована до ЄО за № 297 від 19.01.2021 року та органом досудового розслідування проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000001.

03.02.2021 року позивач повторно звернулась до відділення поліції № 1 Ізмаїльського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення.

23.03.2021 року позивачем через листоношу було отримано наказ (розпорядження) № 440-К про припинення трудового договору (контракту) від 05.02.2021 року, згідно якого позивача звільнено 08.02.2021 року з посади листоноші 1 класу Відділення поштового зв`язку Кілія 3 ІІІ гр, на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довір`я при обслуговуванні матеріальних цінностей, відповідно до акту від 04.02.2021 року службового розслідування щодо нестачі грошових коштів.

Позивач вважає, що зазначений наказ є противоправний, винесений з порушенням діючого законодавства, виходячи з наступного.

Звільнення з підстав втрати довіри може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує гроші або товарні цінності (зайняття їх прийманням, зберіганням транспортуванням, розподілом і т.п), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Саме таку правову позицію раніше висловив ВСУ у постанові від 20.04.2016 у справі № 6-100цс16.

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (п. 2 ч.1 ст.41 КЗпП України).

Таким чином, розірвання трудового договору за п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України можливе за умови безпосереднього обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо), винних дій працівника і втрати довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Однак, як вказує позивач, її вини в тому, що були викрадені кошти, немає та органом досудового розслідування проводяться відповідні дії щодо встановлення обставин у кримінальному провадженні № 0000001 від 19.01.2021 року.

Таким чином, в її діях відсутні підстави для втрати довір`я, оскільки відсутній умисел або необережність, у зв`язку з чим наказ (розпорядження) № 440-К про припинення трудового договору (контракту) від 05.02.2021 року є противоправним та підлягає скасуванню.

Через незаконне звільнення, позивач в період з 05.02.2021 року знаходиться у вимушеному прогулі і ніде не працює. На думку позивача, за цей час відповідач зобов`язаний виплатити на її користь середню заробітну плату із розрахунку середньої місячної заробітної плати.

Щодо вимоги про визнання Договору короткострокової відсоткової позики № 1 від 03.02.2021 року позивач вказала, що відповідно до Договору короткострокової безвідсоткової позики № 1 від 03.02.2021 року, Акціонерне товариство «Укрпошта» (далі Позикодавець), в особі директора Одеської дирекції АТ «Укрпошта» Дрозда Сергія Ярославовича з однієї сторони та працівник ОСОБА_2 (далі Позичальник) з іншої сторони, уклали зазначений договір за яким згідно п. 1. 1 Позичальник зобов`язується у строк і в порядку, визначеному цим Договором позики повернути грошові кошти в розмірі 38002,81 гривні, а позикодавець зобов`язується прийняти грошові кошти в порядку, визначеному цим Договором.

Згідно договору новації № 1 від 03.02.2021 року Акціонерне товариство «Укрпошта» (далі Сторона -1), в особі директора Одеської дирекції АТ «Укрпошта» Дрозда Сергія Ярославовича з однієї сторони та працівник ОСОБА_2 (далі Сторона 2) з іншої сторони, уклали зазначений договір про заміну первісного зобов`язання, яке виникло внаслідок противоправного заволодіння Стороною-2 під час виконання трудових обов`язків грошовими коштами в розмірі 38002,81 гривні, у зв`язку з неможливістю шкодувати матеріальну шкоду завдану АТ «Укрпошта» в сумі 38002, 1 гривні, а була завдана шляхом протиправного заволодіння Стороною-2 вказаною грошовою сумою під час виконання обов`язків, та Сторона-1, прийшли до згоди про заміну зобов`язання про відшкодування зазначеної завданої матеріальної шкоди новим зобов`язанням відповідно до статті 604 та статті 1053 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, після того, як позивач повідомила дирекцію АТ «Укрпошта» про те, що було викрадено грошові кошти та повідомила про те, що вона звернулася до поліції з метою встановлення обставин, притягнення винної особи до відповідальності та можливості повернення викрадених коштів, її змусили укласти договір короткострокової позики від 03.02.2021 року та залякували звільненням. Вона, як відповідальна особа, яка не хоче втратити свою роботу, оскільки інших доходів та можливості для заробітку немає, була змушена підписати вищезазначений договір. Тобто, її волевиявлення та відповідності внутрішній волі не було та щоб усунути тяжку проблему, оскільки дирекцією їй було повідомлено, що саме вона повинна повернути вищезазначені кошти, хоча досудове розслідування у вищезазначеному провадженні ще триває, дирекція змусила її підписати зазначений договір. Разом з тим, наказ (розпорядження) № 440-К про припинення трудового договору (контракту) винесений 05.02.2021 року, а вищезазначений Договір укладено 03.02.2021 року, тобто за 2 дні до звільнення. Тобто, окрім вищезазначеного, позивача було введено в оману, оскільки їй було повідомлено, що у зв`язку з тим, що з нею буде укладено договір короткострокової позики, її не буде звільнено, однак відповідач звільнив її через два дні, після примушуваного підписання договору.

Враховуючи відсутність волі позивача, внутрішніх переконань за тяжких обставин при підписанні договору, Договір короткострокової безвідсоткової позики № 1 від 03.02.2021 року та договір новації № 1 від 03.02.2021 року є недійсними.

Окрім того, внаслідок незаконних, противоправних дій відповідача позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає в наступному. Через незаконне звільнення та, як вказано у наказі про звільнення, через втрату довіри, з нею перестали спілкуватися люди з якими вона довгі роки пропрацювала в АТ «Укрпошта». Через зазначені обставини вона втратила сон, довгий час після звільнення не могла думати ні про що інше, вона боялася зустрітися зі своїми колишніми колегами. Її сім`я відчувала стан позивача та, відповідно, також знаходилася у пригніченому настрої. Через зазначене вище, позивач вважає, що їй з урахуванням вимог розумності і справедливості нанесено моральну шкоду, котру вона оцінює в розмірі 10000,00 грн.

На підставі вищезазначеного, представник позивача в позові просив суд:

- визнати наказ (розпорядження) № 440-К про припинення трудового договору (контракту) від 05.02.2021 року - незаконним;

- визнати Договір короткострокової безвідсоткової позики № 1 від 03.02.2021 року, укладений між Акціонерним товариством «Укрпошта», в особі директора Одеської дирекції АТ «Укрпошта» Дрозда Сергія Ярославовича з однієї сторони та працівником ОСОБА_2 - недійсним;

- визнати договір новації № 1 від 03.02.2021 року укладений між Акціонерним товариством «Укрпошта», в особі директора Одеської дирекції АТ «Укрпошта» Дрозда Сергія Ярославовича з однієї сторони та працівником ОСОБА_2 - недійсним;

- поновити ОСОБА_2 на посаді листоноші 1 класу Відділення поштового зв`язку Кілія 3 ІІІ гр. Одеської дирекції АТ «Укрпошта»;

- стягнути з Одеської дирекції АТ «Укрпошта» (Код , 65001, м. Одеса, вул. Садова, 10) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.02.2021 року на час прийняття рішення по справі;

- стягнути з Одеської дирекції АТ «Укрпошта» (Код , 65001, м. Одеса, вул. Садова, 10) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 моральну шкоду в сумі 10000 гривень;

- стягнути з Одеської дирекції АТ «Укрпошта» (Код , 65001, м. Одеса, вул. Садова, 10) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 судовий збір в сумі 1816 грн. та витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалою судді Кілійського районного суду Одеської області від 05.04.2021 року, відкрито провадження по справі № 502/415/21, та призначено підготовче судове засідання по справі.

12.05.2021 року до Кілійського районного суду Одеської області надійшов відзив на позов в якому зазначено, що позивач, яка обіймала посаду листоноші І класу відділення поштового зв`язку Кілія-3 звільнена з роботи на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з втратою довір`я при обслуговуванні матеріальних цінностей. Відповідно до посадової інструкції листоноші І класу, з якою позивач ознайомлена 03.12.2019 року, що підтверджується її особистим підписом. Серед завдань та обов`язків позивача є:

- п.2.1.: доставляє поштові відправлення та періодичні видання;

- п.2.2.: отримує письмову кореспонденцію, повідомлення на одержання поштових переказів, посилок, листів та бандеролей з оголошеною цінністю, періодичні друковані видання, пенсійні відомості та грошову готівку;

- п.2.4.: доставляє адресатам поштові відправлення, пенсію та грошову допомогу, поштові перекази, періодичні друковані видання, рекламні та інформаційні матеріали, рахунки на оплату за різні послуги згідно з Порядком пересилання поштових відправлень, Положення про поштовий переказ та інших нормативних документів у встановлені нормативні строки і в повній схоронності;

- п. 2.15.: забезпечує збереження поштових цінностей, грошових цінностей, грошові готівки тощо на робочому місці та доставній дільниці.

Відповідно до посадової інструкції листоноша І класу несе відповідальність за:

- п. 4.1.: невиконання або неналежне виконання покладених на нього трудових обов`язків;

- п. 4.3.: збереження грошових сум, поштових цінностей, поштових відправлень, товарів, майна відділення поштового зв`язку;

- п. 4.4.: відповідальність незалежно від матеріальної відповідальності в випадках, коли дії листоноші мають ознаки карного покарання, матеріал передається слідчим органам для притягнення винного до кримінальної відповідальності.

Згідно з п.1 Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладеного між Позивачем та Відповідачем, працівник, що займає посаду листоноша ВПЗ Кілія-3 та виконує роботи, безпосередньо пов`язані з збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей: прийом, обробка, доставка, супроводження поштових, телеграфних відправлень, матеріальних та грошових цінностей, бере на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності довірених йому підприємством матеріальних цінностей, і у зв`язку з викладеним, зокрема, зобов`язується:

- дбайливо ставитися до переданих йому на зберігання або з іншої мети матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для відвернення шкоди;

- своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню схоронності довірених йому матеріальних цінностей.

Таким чином, обов`язки позивача стосовно збереження матеріальних цінностей прямо встановлені внутрішніми нормативними актами та визнані ним, що підтверджується особистим підписом Позивача на посадовій інструкції та договорі про матеріальну відповідальність.

Також, як вказує позивач, 19.01.2021 р. вона здійснювала свою діяльність та перебуваючи біля будинку по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , який мешкає за вищезазначеною адресою, викрав з корзини мого велосипеду «Спутнік» службову текстильну сумку листоноші, в якій були грошові кошти на загальну суму 31699,01 грн. В той же час, серед додатків до позову, міститься копія заяви позивача про злочин, адресованої начальнику відділення поліції № 1 Ізмаїльського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області від 03.02.2021 р., що не відповідає вищенаведеному ствердженню позивача, згідно з яким зазначена заява подана 19.01.2021 р.

Таким чином, ствердження позивача про те, що вона звернулась із заявою про вчинення кримінального правопорушення 19.01.2021 р., не відповідає дійсності та не підтверджується жодними доказами, до того ж у наданому талоні-повідомленні зазначена заява позивача від 03.02.2021 р., інших заяв та підтверджень їх прийняття позивачем не надано.

У письмових поясненнях позивача наданих відділу поштової безпеки Одеської дирекції АТ «Укрпошта», написаних власноручно 03.02.2021 р., прямо зазначено про події, що передували встановленню втрати грошових коштів: 1) ОСОБА_2 свідомо не пішла до доставної дільниці та не видала пенсії; 2) не повідомила власне керівництво та поліцію відразу після втрати грошей; 3) самостійно (без примусу з боку ОСОБА_5 або інших осіб) вживала алкогольні напої. До того ж, на аркуші 5 пояснень, позивачем власноручно зазначено: «вважаю, що (сумка з грошима) могла залишитись у ОСОБА_4 і він її гроші, які в неї були, привласнив». Тобто у поясненнях зазначено про протиправне заволодіння грошима ОСОБА_6 лише в порядку припущення, в той час, як у тексті позову стверджується про здійснення зазначеною особою викрадення як про беззаперечний факт, що протирічить раніше наданим поясненням. Наведені обставини свідчать про наявність у діях позивача підстав для втрати довір`я з боку відповідача. Окрім того, в кінці наданих позивачем власноручних пояснень, вона зазначила, що розуміє, що порушила свою посадову інструкцію, що призвело до втрати грошових коштів ВПЗ Кілія 3 ЦПЗ Ізмаїл Одеської дирекції АТ «Укрпошта».

Стосовно вимог щодо визнання недійсним договору новації № 1 від 03.02.2021 року та договору позики № 1 від 03.02.2021 року, представник відповідача вказав, що позивач стверджує, що зазначені договори, вимога про визнання недійсності яких міститься у позові, укладені внаслідок впливу тяжкої обставини. З цього випливає, що тяжкою обставиною є халатне відношення до грошових коштів, які були отримані як матеріально відповідальною особою. При цьому, позивачем не зазначено та не обґрунтовано, яку саме проблему вона могла би вирішити шляхом укладення оспорюваних ним договорів; укладення цих договорів не відміняє факт втрати позивачем грошових коштів, що у всякому випадку тягне за собою обов`язок їхнього відшкодування.

Стосовно ствердження позивача про укладення ним оспорюваних договорів на невигідних умовах, представник відповідача вказує, що відповідно до п.2.1. Порядку відшкодування шкоди за відсутнє (пошкоджене) майно в АТ «Укрпошта», затвердженого наказом АТ «Укрпошта» № 416 від 17.04.2020 р. (в подальшому - Порядок), працівник відносно якого встановлено, що він заподіяв шкоду, або він повідомив про втрату (пошкодження) майна, може добровільно її відшкодувати. П.2.4. Порядку встановлено, що: «У випадку, коли працівник згоден добровільно погасити суму заподіяної шкоди, він пише та надає керівнику Товариства/філії заяву за формою визначеною у додатку 6 до цього Порядку, після чого керівник структурного підрозділу напряму безпеки Товариства/філії забезпечує укладання із таким працівником договору новації/позики на суму заподіяної шкоди відповідно до порядку, встановленого у Товаристві. В договорі зазначаються терміни та умови погашення боргу. Відповідно до пп. 2.3.6. зазначеного Порядку, розмір відшкодування становить при недостачі грошових коштів - у сумі нестачі, що зазначена в акті про встановлення акту нестачі грошових коштів, збільшеної на 20%. Таким чином, розмір суми, що підлягає відшкодуванню Позивачем на підставі оспорюваних договорів визначений на підставі внутрішніх нормативних документів керівного підприємства Відповідача, які видані у 2020 р., тобто до настання обставин, які є предметом цього позову та стосуються усіх випадків заподіяння шкоди підприємству, а не лише випадку з позивачем. Виходячи з вищевказаного, відповідач не може стверджувати, що при укладенні договорів, встановлені якісь окремі невигідні умови, оскільки визначення у договорах саме цих умов прямо передбачено вимогам зазначеного Порядку. Відповідач додатково підкреслює, що наявність внутрішньої волі на укладання оспорюваних договорів підтверджується власними письмовими поясненнями позивача, в яких міститься визнання власної вини та намір відшкодувати заподіяну шкоду.

В той же час ствердження позивача про примусове змушення укласти оспорювані договори та залякування його з боку відповідача при цьому звільненням, не підтверджено жодним доказом, до того ж позивач, за наявності подібних обставин у дійсності, мала можливість звернутись до правоохоронних органів з відповідною заявою, чого нею зроблено не було, що додатково підтверджує відсутність будь якого примушування до залякування.

З тексту позову невідомо, що позивач вважає тяжкими обставинами, під впливом яких ним укладені оспорювані договори та взагалі не доведена їх наявність, тому визнавати договори недійсними немає підстав.

Позивач, посилаючись на порушення її прав відповідачем, просить відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 20000,00 гривень, однак зі змісту поданого позову та додатків до нього не доведений факт вчинення відповідачем винного протиправного діяння стосовно позивача. У позові взагалі не вказано у чому полягає протиправність діяння заподіювача моральної шкоди, не визначено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. У позові не доведено та нічим не обґрунтовується вимога щодо стягнення в якості відшкодування моральної шкоди в сумі 20000,00 гривень, не пояснюється з яких міркувань позивач виходив, визначаючи саме цей розмір відшкодування. Застосування підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого при цьому він виходить. Однак, позивачем не було надано доказів завдання їй відповідачем моральної шкоди, не було вказано в чому саме полягають незаконні дії чи бездіяльність відповідача, не було доведено наявність причино наслідкового зв`язку між шкодою і ймовірним протиправним діянням її заподіювача та вини останнього в її заподіюванні.

На підставі вищезазначеного, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

20.05.2021 року до Кілійського районного суду Одеської області від позивача по справі надійшла відповідь на відзив, в якому позивач зазначила, що правовий аналіз відповідних норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що не є обов`язковим настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстав втрати довіри може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує гроші або товарні цінності (зайняття їх прийманням, зберіганням транспортуванням, розподілом і т.п), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями), (ухвала ВССУ від 27.09.2017 у справі 520/2850/16-ц). Однак, як зазначено у позові та проігноровано представником відповідача, вини позивача в тому що були викрадені кошти - не має та органом досудового розслідування проводяться відповідні дії щодо встановлення обставин у кримінальному провадженні. На даний час ВП № 1 Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування, яким буде встановлена вина, або відсутність вини чи необережності. Однак, не зважаючи на вказане, у своєму відзиву представник відповідача передчасно встановлює вину позивача, умисел та необережність щодо факту подій, які мали місце 19.01.2021 року. У своєму відзиві представник жодним чином не наводить факти, щодо підтвердження її вини, умислу або необережності щодо вищезазначених подій. Таким чином, в діях позивача відсутні підстави для втрати довір`я, оскільки відсутній умисел або необережність, у зв`язку з чим наказ (розпорядження) № 440-К про припинення трудового договору (контракту) від 05.02.2021 року є безпідставним, необґрунтованим та підлягає скасуванню. Також, у своєму відзиві представник відповідача посилається на п.1 Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладеного між позивачем та відповідачем, при цьому не порушуючи умов договору, позивач дбайливо ставилась до переданих їй матеріальних цінностей та своєчасно повідомила керівництво підприємства про події, які мали місце 19.01.2021 року, тобто нею не було порушено жодного пункту вищезазначеного Договору. У своєму відзиві представник позивача вказує на те, що позивач відразу не пішла до поліції та відразу ж не повідомила власне керівництво про викрадення грошей, однак представник відповідача проігнорував її пояснення. Разом з тим, після того, як позивач повідомила дирекцію АТ «Укрпошта» про те, що було викрадено грошові кошти та повідомила про те, що вона звернулася до поліції з метою встановлення обставин, притягнення винної особи до відповідальності та можливості повернення викрадених коштів, її змусили укласти договір короткострокової позики від 03.02.2021 року та залякували звільненням. Через незаконне звільнення та, як вказано у наказі про звільнення, через втрату довіри, з позивачем перестали спілкуватися люди, з якими вона довгі роки пропрацювала АТ «Укрпошта». Через зазначені обставини вона втратила сон, довгий час після звільнення не могла думати не про що інше, вона боялася зустрітися зі своїми колишніми колегами, так як завжди разом з ними намагалася робити все правильно. Її сім`я відчувала її стан та відповідно також находилася у пригніченому настрої. Моральна шкода полягає, зокрема: 1) у душевних стражданнях, внаслідок незаконного, безпідставного та необґрунтованого звільнення позивача з посади, що позбавило її роботи, а також джерела заробітку за статтею, звільнення по якій є безпідставним, що потягло порушення нормальних життєвих зв`язків. При ситуації, яка склалася на сьогодні у країни в цілому та на ринку праці, позивачу буде вкрай важно знайти роботу та відповідний заробіток, що тягне за собою переорганізацію життєвого укладу та обмеження у всьому їжі, ліків, покупку одягу та інше; 2) у приниженні її ділової репутації, оскільки сам факт звільнення мене відповідно до статті 41 п. 2 КЗпП України, дає підстави сумніватися у її чесності.

На підставі вищевикладеного, позивач просила задовольнити позову у повному обсязі.

10.06.2021 року від представника відповідача надійшли заперечення в яких зазначено, що стверджуючи про відсутність власної вини у втраті коштів, позивач в той же час припускає можливість іншого висновку у ході досудового розслідування, що свідчить про неможливість позивача безумовно заперечувати наявність власної вини. Також зазначено, що наведені відомості у поясненнях позивача протирічать твердженню її у відповіді про не порушення нею умов договору про матеріальну відповідальність. Також представник відповідача зазначив, що 20, 21, 22 та 23 січня 2021 року позивач на роботі не з`явилась, лікарняний лист чи будь-яке інше підтвердження поважності причин відсутності позивачем не надані. Стосовно укладання договорів новації та позики, які позивач просить визнати недійсними, зазначено: 1) укладання зазначених договорів відбулось лише після втрати позивачем коштів та мало метою виключно їхнє відшкодування; 2) укладання відповідних договорів базується на внутрішньому положенні підприємства, про що відповідачем зазначено у відзиві на позов, та не є наслідком будь-якого особового чи прискіпливого відношення до позивача; 3) втрату коштів з власної вини та обов`язок їх відшкодування позивач особисто визнав, що свідчить про цілком добровільний характер укладання договорів; 4) жодного підтвердження тиску на Позивача при укладанні Договорів не надано.

На підставі вищевикладеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 14.06.2021 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду справи по суті.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених в заявах позивача по муті справи та просив задовольнити позов. Після надання пояснень в ході судового розгляду та відкладення відповідного судового засідання на підставі клопотання представника позивача, в подальшому він звернувся до суду з заявою про продовження розгляду справи без його присутності та присутності позивача /а.с. 237/.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, оскільки позивач обслуговувала матеріальні цінності, скоїла винні дії та по її вині було викрадено грошові кошти. Окрім того, позивач звернулась до поліції не в той день коли було скоєно порушення, вживала спиртні напої. Договір, який на даний час оспорюється позивачем, було укладено між сторонами по справі за взаємною згодою та його укладення є звичайною практикою в АТ «Укрпошта». Тому підстави для визнання його недійсним відсутні. На даний час кошти позивачем не відшкодовано і АТ «Укрпошта» не зверталась до суду з позовом про їх стягнення, очікуючи на результати вирішення даної справи. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди представник відповідача зазначив, що позивачем не надано відповідних доказів на підтвердження її завдання.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, ознайомившись зі змістом поданих сторонами заяв по суті справи, а також дослідивши надані сторонами докази, проаналізувавши відповідні положення законодавства, судом встановлено наступні фактичні обставини по справі та відповідний їм зміст спірних правовідносин.

Відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_2 відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено, що:

-Наказом № 496-к від 01.09.2009 року ОСОБА_2 прийнято на посаду листоноші ВПЗ Кілія 3;

-Наказом № 75-к від 23.02.2010 року присвоєно 2 класу ВПЗ-3 Кілія;

-Наказом № 597-к від 15.11.2010 року ОСОБА_2 звільнена з роботи за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України).

-Наказом № 220-к від 2503.2011 року, ОСОБА_2 прийнято листоношею ВПЗ Кілія 3;

-Наказом № 342-к від 23.05.2011 року, ОСОБА_2 звільнена з роботи у зв`язку з закінченням строку трудового договору (ст. 36 п. 2 КЗпП України);

-Наказом № 386-к від 09.06.2011 року, з 15.06.2011 року ОСОБА_2 , прийнята листоношею 2 класу ВПЗ Кілія 1;

-Наказом № 191-к від 04.04.2012 року ОСОБА_2 звільнена за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України);

-Наказом № 566-к від 01.10.2012 року ОСОБА_2 прийнято на посаду листоноші 1 класу ВПЗ Кілія 3 на період декретної відпустки;

-Наказом № 220 від 01.03.2017 року Центр поштового зв`язку № 5 Одеської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» перейменовано в Центр поштового зв`язку № 5 Одеської дирекції Публічного акціонерного товариства «Укрпошта»;

-Наказом № 954 від 13.12.2019 року ЦВПЗ № 5 ЦПЗ Кілія 3 реорганізовано у ЦПЗ Ізмаїл ВПЗ Кілія 3.

Згідно талону-повідомлення єдиного обліку № 512 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 03.02.2021 року, встановлено, що 03.02.2021 року о 19:05 годині надійшла заява ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо прийняття заходів до ОСОБА_4 , який 19.01.2021 року з її велосипеда «Супутник» скоїв крадіжку сумки в якій знаходились гроші, які належать АТ «Укрпошта». За вказаним фактом відділенням поліції № 1 (Кілія) Ізмаїльського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області проводиться перевірка ЄО № 297 від 19.01.2021 року та відкрито кримінальне провадження за ст. 185 КК України, ЄРДР № 0000001 /а.с. 16/.

Відповідно до заяви про злочин від 03.02.2021 року, поданої ОСОБА_2 до ВП № 1 Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області встановлено, що заявник просить вжити заходів до ОСОБА_4 , який близько 17:00 години за місцем свого мешкання викрав з корзини її велосипеда «Спутнік» службову текстильну сумку листоноші в якій були кошти в сумі 31 699,01 гривень, які належать АТ «Укрпошта» і перебували в неї для видачі пенсій, як у листоноші відділення поштового зв`язку Кілія-3 ЦПЗ Ізмаїл Одеської дирекції АТ «Укрпошта», в результаті чого спричинено збитки АТ «Укрпошта» на вказану суму, а у неї, як у матеріально відповідальної особи, рахується нестача грошових коштів на цю суму, яку вона має відшкодувати за власний кошт. Обставини зазначеного злочину, викладені нею у письмовому поясненні від 03.02.2021 року, які вона надала службі безпеки АТ «Укрпошта» /а.с. 17/.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_2 від 03.02.2021 року, поданих директору Одеської дирекції АТ «Укрпошта» встановлено, що вона перебуває на посаді листоноші І класу відділення поштового зв`язку «Кілія-3» Центру поштового зв`язку Ізмаїл Одеської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» більше 10 років. ВПЗ розташоване в АДРЕСА_2 . Її керівниками є начальник ВПЗ Чернега С.В., заступником начальника ВПЗ є Лавренцова Валентина Іванівна. 19.01.2021 року вона перебувала на своєму робочому місці з 10:00 години. Близько 12:00 години 19.01.2021 року ОСОБА_8 передала їй відомості: 130/15595 від 18.01.2021 року на суму 16213,35 гривень та відомість № 137/15595 від 19.01.2021 року на суму 18095,59 гривень, а також вона отримала готівкою кошти з каси ВПЗ, які видала ОСОБА_8 у сумі 31 669,01 гривень. За отримані гроші свій підпис ніде не ставила, у тому числі у формі № 55 від 19.01.2021 року. Вказані відомості вона поклала у поліетиленову чорну папку, яку поклала у службову сумку листоноші, чорного кольору з текстилю. Грошові кошти в сумі 36 669,01 гривень, були банкнотами номіналом переважно по 100 гривень, частина банкнот була по 200 гривень та 20 гривень. Вказані гроші вона поклала в іншу службову сумку листоноші, чорного кольору з текстилю, яка кріпиться на поясі. 19.01.2021 року близько 14:30 години вона вийшла з ВПЗ на свою достану дільницю № 8. О 16:45 години 19.01.2021 року вона пішли від магазину до місця свого мешкання, при ній були дві вказані сумки та велосипед. О 16: 50 годині вона підійшла до будинку АДРЕСА_1 . На вулиці був сусід ОСОБА_3 . Останній взяв її велосипед, в корзині якого були дві вказані сумки та почав закочувати його у свій двір, після чого погрожуючи її він взяв її за шарф, потягнув і вона зайшла у двір, після чого він ударив її в обличчя у ліву щоку, затягнув її у будинок, а велосипед залишив на вулиці під навісом. У будинку він ще раз ударив її рукою в обличчя, вціливши у ліве око та лоб, він перебував у стані алкогольного сп`яніння. Він погрожував її вбити, якщо вона не залишиться у нього та не буде з ним жити. Він їй налив стакан вина та примушував випити, вона вино лише пригубила, а коли він від неї відійшов, вона змогла втекти до себе додому, загалом пробувши у нього менше години, приблизно до 17:15 години. 19.01.2021 року велосипед з вказаними сумками залишився на подвір`ї ОСОБА_4 . В себе вдома випила заспокійливе, а також подзвонила синам, які приблизно о 18:15 годині 19.01.2021 року прибули до місця її мешкання, перед цим випила вдома 110 грамів коньяку. Синам розповіла все що сталося і разом пішли до будинку ОСОБА_4 , крім того з ними пішов товариш сина. О 19:20 годині 19.01.2021 року вони підійшли до вказаного будинку, хтось з них подзвонив у дзвінок на воротах і до них вийшов ОСОБА_3 . Її сини вимагали, щоб він віддав велосипед і вказані сумки, на що він викотив на вулицю з подвір`я велосипед, в корзині якого була сумка лише з газетами та відомостями, а меншої сумки з грошима не було. На її вимогу повернути сумку ОСОБА_3 сказав, що в нього її немає. Також вимагала повернути її шарф. Пропонувала, щоб вона зайшла до нього на подвір`я і будинок і вони разом пошукали їх, на що він відмовився, вони посварились. Після чого, вона, перебуваючи біля його будинку, зі свого мобільного телефону подзвонила на спеціальну лінію та викликала поліцію. Після цього, приблизно через годину приїхали на службовому автомобілі поліцейські, яким вона розповіла всі вищевказані обставини. Поліцейські запитали у ОСОБА_9 чи залишились у нього вдома гроші у службовій сумці листоноші, яка перед цим перебувала у корзині його велосипеда, 19.01.2021 року коли він її затягнув до свого будинку. На це він сказав що в нього цієї сумки з грошима немає, а також наголосив їм, що вони не мають права обшукувати його подвір`я та будинок. Надавати письмові пояснення він відмовився. Після цього вона з поліцейськими прослідкувала до Кілійського відділення поліції, де написала за цим фактом заяву /а.с. 59-63/.

Згідно копії Акту службового розслідування (перевірки) щодо нестачі грошової готівки у листоноші ВПЗ Кілія-3 ЦПЗ Ізмаїл Одеської дирекції АТ «Укрпошта» від 04.02.2021 року було встановлено аналогічні обставини щодо дій та обставин про які вказано вище, у зв`язку з чим комісія прийшла до висновку: ОСОБА_2 19.01.2021 року допустила порушення службової дисципліни та порушення посадової інструкції листоноші 1-го класу ВПз «Кілія-3» ЦПЗ Ізмаїл Одеської дирекції АТ «Укрпошта», що призвело до втрати грошових коштів у сумі 31 669,01 гривень та спричинення збитків Одеській дирекції АТ «Укрпошта» на цю суму; крім того ОСОБА_2 допустила порушення службової дисципліни не вийшла на роботу 20.01.2021 року, 22.01.2021 року та 23.01.2021 року. Комісія пропонує: Притягнути до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2 , листоношу 1 го класу відділення поштового зв`язку «Кілія 3» ЦПЗ Ізмаїл Одеської дирекції АТ «Укрпошта» - звільнити за «втратою довір`я» /а.с. 86-90/.

Відповідно до посадової інструкції листоноші (поштар) 1 класу, затвердженої начальником центру поштового зв`язку № 5, на підставі наказу ОД АТ «Укрпошта» від 02.03.2017 року № 107 встановлено, що п. 1.1 передбачено, що Відділення поштового зв`язку являється виробничим підрозділом у складі Центрального відділення поштового зв`язку центру поштового зв`язку № 5 Одеської дирекції Публічного акціонерного товариства «Укрпошта». Згідно п. п. 2.1, 2.2 вищевказаної інструкції передбачено, що листоноша доставляє поштові відправлення та періодичні видання. Отримує письмову кореспонденцію, повідомлення на одержання поштових переказів, посилок, листів та бандеролей з оголошеною цінністю, періодичні друковані видання, пенсійні відомості та грошову готівку. П. 2.4 Інструкції передбачено, що листоноша доставляє адресатам поштові відправлення, пенсію та грошову допомогу, поштові перекази, періодичні друковані видання, рекламні та інформаційні матеріали, рахунки на оплату за різні послуги згідно з Порядком пересилання поштових відправлень, Положення про поштовий переказ та інших нормативних документів у встановлені нормативні строки і в повній схоронності. Розділом 4 відповідної інструкції передбачена відповідальність, де серед іншого вказано, що листоноша несе відповідальність за: не виконання або неналежне виконання покладених на нього трудових обов`язків. Якість надання послуг споживачам. Збереження грошових сум, поштових цінностей, поштових відправлень, товарів. Відповідальність за неналежно від матеріальної відповідальності в випадках, коли листоноші мають ознаки карного покарання, матеріал передається слідчим органам для збудження справи про притягнення винного до кримінальної відповідальності. Виконання доведених планових завдань з меншими витратами трудових, матеріальних і фінансових ресурсів, підвищення рентабельності та продуктивності ВПЗ. Достовірне, якісне і своєчасне надання звітності. Стан виробничої і трудової технологічної дисципліни. Забезпечення охорони праці та техніки безпеки, заходів і засобів протипожежної безпеки /а.с. 91-93/.

З вищевказаною інструкцією ОСОБА_2 ознайомлена 03.12.2019 року /а. с. 93/.

Згідно Договору про повну матеріальну відповідальність від 25.07.2020 року, укладеного між Одеською дирекцією АТ «Укрпошта» в особі директора Дрозд С.Я. та ОСОБА_2 встановлено, що працівник, який займає посаду листоноші ВПЗ Кілія 3 та виконує роботи, безпосередньо пов`язані з збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей, прийом, обробку, супроводження поштових, телеграфічних відправлень матеріальних та грошових цінностей, бере на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення охоронності довірених йому підприємством матеріальних цінностей і у зв`язку з викладеним зобов`язується: а) дбайливо ставитися до переданих йому на зберігання або з іншої мети матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для відвернення шкоди; б) своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню охоронності довірених йому матеріальних цінностей; в) вести облік, складати і надавати у встановленому порядку товарно грошові та інші звіти про залишки довірених йому матеріальних цінностей; г) брати участь у інвентаризації довірених йому матеріальних цінностей /а. с. 255/.

Відповідно до постанови Голови Одеської обласної профспілкової організації «Укрпошти» № К-4-7 від 14.01.2021 року, дано згоду на звільнення листоноші І класу ВПЗ Кілія 3 ОСОБА_2 на підставі п.3 ст. 41 КЗпП України у зв`язку із втратою довіри при обслуговування матеріальних цінностей, з наданням їй гарантій і компенсацій при звільненні передбаченим законодавством /а. с. 170/.

Наказом (розпорядженням) директора Одеської дирекції АТ «Укрпошта» про припинення трудового договору (контракту) № 440-к від 08.02.2021 року, ОСОБА_2 звільнено з 08.02.2021 року з посади листоноші 1 класу Відділення поштового зв`язку Кілія 3, ІІІ гр. на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з втратою довір`я при обслуговуванні матеріальних цінностей /а. с. 94/.

При ухваленні рішення судом застосовано наступні правові норми.

За змістом ч.3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України).

Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає обов`язкового настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Згідно з положеннями ст. 135-1 КЗпП України /в редакції, чинній на час укладення відповідного договору з позивачем/ - письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Проте чинною наразі є постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24. Зазначеною постановою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва.

Згідно Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28.12.1977 року № 447/24 (надалі Перелік), - роботи з приймання від населення всіх видів платежів та виплати грошей не через касу, відносяться до сфери застосування повної матеріальної відповідальності на підставі відповідних договорів.

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей слідує, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які, зокрема, одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Зазначений висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року № 6-100цс16.

Звільнення у зв`язку із втратою довір`я до працівника на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України може мати місце за умови вчинення ним винних дій. При цьому не має значення, були протиправні дії вчинені навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов`язків, чи передбачав працівник або повинен був передбачити негативні наслідки своїх дій. Провина працівника має бути доведена власником або уповноваженим ним органом за допомогою фактів та об`єктивних обставин, що свідчать про винні дії працівника; це може бути, наприклад: систематична нестача довірених йому цінностей; безвідповідальне, халатне ставлення до своїх трудових обов`язків; порушення правил торгівлі; крадіжки; обмірювання, обважування покупців; завищення цін; привласнення матеріальних цінностей тощо.

Втрата довір`я може бути наслідком вчинення проступку, який дає підстави для висновку, що подальше залишення працівника на роботі, пов`язаній з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до їх утрати. Водночас, підозра власника або уповноваженого ним органу не може бути підставою для виявлення недовір`я до працівника.

Крім цього, суд бере до уваги, що у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №543/690/16-ц (провадження № 61-23037св18) Верховний Суд вказав, що звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе лише спеціально визначеного кола працівників - працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» - у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником.

Подання роботодавця має розглядатися у присутності працівника, щодо якого воно подано. Розгляд подання за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. У разі нез`явлення працівника або його представника на засідання розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах терміну, визначеного частиною першою цієї статті. При повторному нез`явленні працівника без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

У разі, якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору дає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів профспілки згідно зі статутом.

Орган первинної профспілкової організації повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі у триденний термін після його прийняття. У разі пропуску цього терміну вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору.

Як вбачається з Витягу із протоколу Комітету Одеської обласної профспілкової організації Укрпошта № 7-01 від 14.01.2021 року ОСОБА_2 було сповіщено належним чином про розгляд питання профспілковим органом щодо її звільнення та профспілковим органом було дано згоду роботодавцеві на звільнення позивача з посади.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивач будучи матеріально-відповідальною особою порушила посадову інструкцію листоноші, внаслідок чого нею були втрачені грошові кошти, що стало підставою для звільнення її з посади, процедуру якого роботодавцем-відповідачем було дотримано, у зв`язку з чим суд не вбачає порушень при винесені наказу про звільнення позивача з посади на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України, тому позовні вимоги про визнання незаконним наказу (розпорядження) № 440-к про припинення трудового договору (контракту) від 05.02.2021 року та поновлення на роботі задоволенню не підлягають.

Щодо визнання Договору короткострокової безвідсоткової позики № 1 від 03.02.2021 року та Договору новації № 1 від 03.02.2021 року недійсними, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 03.02.2021 року між Акціонерним товариством «Укрпошта» в особі директора Одеської дирекції АТ «Укрпошта» Дрозда С.Я., з однієї сторони та ОСОБА_2 (далі Стороною-2), працівника Одеської дирекції «Укрпошта», з іншої сторони, укладено договір короткострокової безвідсоткової позики про наступне. Відповідно до п. 1.1 Позичальник, відповідно до цього договору позики, який укладено відповідно до договору новації від 03.02.2021 року укладеного між тими самими Сторонами, зобов`язується у строк і в порядку, визначеному цим Договором позики повернути грошові кошти в розмірі 38 002, 81 гривень, а Позикодавець зобов`язується прийняти грошові кошти в порядку, визначеному цим Договором. Згідно п. 2.1 Договору Позичальник повертає Позику Позикодавцю щомісяця рівними частками згідно Графіку повернення Позики (додаток 1) шляхом здійснення Позикодавцем утримань із заробітної плати Позичальника, та/або шляхом внесення грошових коштів позики у касу Позикодавця. Відповідно до п. 2.2 Договору, Сторони досягли згоди, що утримання із заробітної плати, які будуть здійснювати згідно п. 3.1 цього Договору, є договірним і не є відрахуваннями із заробітної плати у розумінні ст. 26 Закону України «Про оплату праці». Згідно п. 6 Договору, цей Договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами договору та діє протягом одного року, але в будь якому випадку до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань щодо повернення Позики,/а. с. 18-19/.

03.02.2021 року між Акціонерним товариством «Укрпошта» в особі директора Одеської дирекції АТ «Укрпошта» Дрозда С.Я. з однієї сторони та ОСОБА_2 (далі Позичальник), працівника Одеської дирекції «Укрпошта», з іншої сторони, уклали цей Договір (Угоду) про заміну первісного зобов`язання, яке виникло в наслідок протиправного заволодіння Стороною-2 під час виконання трудових обов`язків грошовими коштами в розмірі 38002, 81 гривень. П. 1 Договору передбачено, що Сторона 2 у зв`язку з неможливістю відшкодувати матеріальну шкоду завдану АТ «Укрпошта» у сумі 38002, 81 гривень, яка була завдана шляхом протиправного заволодіння Стороною -2 вказаною сумою під час виконання трудових обов`язків, та Сторона -1, прийшли до згоди про заміну зобов`язання про відшкодування зазначеної завданої матеріальної шкоди новим зобов`язанням відповідно до ст. 604 та ст. 1053 ЦК України. Згідно п. 2 Договору, первісне зобов`язання припиняється з моменту набрання чинності цього Договору (новації) /а.с. 20-21/.

Відповідно до науково-правового висновку, підготовленого на звернення на проведення науково правового дослідження Генерального директора АТ «Укрпошта» від 12.07.2021 року та Договору про надання послуг № 05ІІ21-01 від 05.11.2021 року встановлено, що заміна первісного зобов`язання щодо відшкодування визнаної працівником шкоду у позикове зобов`язання шляхом укладання між Товариством та таким працівником договору новації боргу не є підставою звільнення від кримінальної відповідальності працівника за завдану ним в ході виконання трудових обов`язків шкоду шляхом вчинення привласнених грошових коштів під час виконання трудових обов`язків. Локальними нормативними актами АТ «Укрпошта», так само як і будь-яким іншим підзаконним нормативно-правовим актом, не можуть бути встановлені додаткові підстави звільнення від кримінальної відповідальності, що не передбачені КК України. Особа, яка вчинила привласнення або розтрату чужого майна (не шляхом зловживання службовим становищем) на підставі чинного КК України, може бути звільнена від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею її на поруки трудовому колективу підприємства, установи або організації лише якщо її діяння кваліфіковане за ч. 1 ст. 191 КК України. Звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. ст. 45 і 46 КК України неможливе /а.с. 191-205/.

Згідно із вимогами статті 604 ЦК України, зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Новація не допускається щодо зобов`язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом.

Зі змісту статті 604 ЦК України вбачається, що ознаками новації є: спосіб припинення зобов`язання; вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); є двостороннім правочином (договором); нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на зміну цього зобов`язання. Деякі з вищезазначених ознак новації одночасно є умовами її вчинення. До умов новації згідно вимог закону віднесено наступні: нове зобов`язання повинне пов`язувати тих самих осіб, що і первісне; сторони мають досягти згоди щодо заміни одного зобов`язання іншим, а «домовленість про новацію», про яку йдеться у частині другій статті 604 ЦК України, - це договір про заміну зобов`язання; вчиняється новація у формі двостороннього правочину (новаційного договору), який має відповідати вимогам до форми та змісту, необхідних для нового зобов`язання; наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, а за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд з новим; дійсність первинного зобов`язання (недійсність первинного зобов`язання веде до недійсності і нового зобов`язання, що витікає з новації, якщо ж недійсним є новаційний договір, сторони залишаються пов`язаними первинним зобов`язанням, і новація не відбувається); зміна змісту зобов`язання, або має виконуватися те саме, але на іншій правовій підставі; допустимість заміни первісного зобов`язання новим.

Таким чином, новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки, замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання.

Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання. Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має правоприпинювальну природу.

Відповідно до ст. 1053 ЦК України, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 ЦК України).

З вищевикладеного вбачається, що шкода виникла внаслідок трудових відносин. Відповідно до глави ІХ КЗпП нею передбачені гарантії при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації. Зокрема, частина 2 статті 130 КЗпП чітко визначає, що при покладенні матеріальної відповідальності, права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Норми трудового законодавства, як гарантія дотримання прав працівників не передбачають право укладення між роботодавцем та працівником договорів заміни зобов`язань працівника по відшкодуванню шкоди позиковим зобов`язанням.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частина 1 ст. 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

У постанові Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 910/5906/18 зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини. Тобто має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Виходячи із системного аналізу вказаних норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

В обґрунтування позову в цій частині позивач вказує, що її змусили укласти відповідні договори та залякували її звільненням.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що укладання оспорюваних позивачем договорів є звичайною практикою в АТ «Укрпошта» під час вирішення питання щодо відшкодування матеріальної шкоди завданої працівниками.

Тобто, ініціатором укладення даних договорів є відповідач.

Разом з тим, аналізуючи хронологію подій зокрема те, що договір позики було укладено 03.02.2021 року, а акт службового розслідування за яким було запропоновано звільнити ОСОБА_2 з посади, затверджений 04.02.2021 року і сам наказ про звільнення було винесено наступного дня після цього 05.02.2021 р., суд вважає доведеним факт того, що позивач на час підписання вказаного договору та договору новації, - 03.02.2021 р. усвідомлювала можливість свого звільнення за допущене порушення, проте не могла знати про те, що після їх підписання в подальшому буде звільнена, у зв`язку з чим мала можливість припускати, що надаючи згоду на підписання договорів, вчиняє дії, спрямовані на відвернення можливого звільнення.

Таким чином, встановлені факти дозволяють прийти до висновку, що волевиявлення позивача при підписання вказаних договорів було спрямоване, перш за все, на усунення негативних наслідків у вигляді звільнення, за умови взяття на себе добровільного обов`язку з відшкодування спричиненої роботодавцю матеріальної шкоди.

Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що оспорюваними договорами передбачено обов`язок позивача повернути відповідачу грошові кошти у розмірі 38002,81 грн, що перевищує розмір фактично завданої матеріальної шкоди, та який, як пояснив представник відповідача включає в себе додатково нараховані 20 відсотків від суми спричиненої матеріальної шкоди.

Отже, є підстави стверджувати, що відповідні правочини вчинені позивачем з метою відвернення настання тяжкої обставини звільнення з посади і на вкрай невигідних умовах під зобов`язання повернути суму коштів на 20 відсотків більшу за ту, яку згідно з трудовим законодавством була зобов`язана позивач відшкодувати роботодавцеві як працівник і нарахування якої не передбачене жодним актом трудового законодавства або відповідним трудовим договором та/або договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно з ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Разом з тим, згідно зі ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням роботодавця, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання роботодавцем позову до місцевого загального суду.

Тобто, відповідною нормою трудового законодавства конкретно врегульований порядок покриття матеріальної шкоди, завданої працівником, у зв`язку з чим відсутні підстави для врегулювання його нормами ЦК України, які регулюють правовідносини, що вникають з правочинів.

З огляду на викладене, суд вважає, що оспорювані договори слід визнати недійсними відповідно до вищенаведених норм, у зв`язку з цим позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України.

Так, згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Згідно пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

В обґрунтування позивачем завданої їй шкоди, вона зазначає, що через звільнення з позивачем перестали спілкуватися люди, з якими вона довгі роки пропрацювала в АТ «Укрпошта». Через зазначені обставини вона втратила сон, довгий час після звільнення вона не могла думати ні про що інше, боялася зустрітися зі своїми колишніми колегами, її сім`я відчувала її стан та також перебувала у пригніченому стані.

Разом з тим, як встановлено в ході розгляду справи, позов в частині визнання наказу (розпорядження) № 440-к про припинення трудового договору від 05.02.2021 року не підлягає задоволенню, звільнення позивача проведено з дотриманням положень законодавства про працю, у зв`язку з чим, враховуючи відсутність порушення законодавства з боку роботодавця під час звільнення позивача та відсутність іншого обґрунтування та доказів на спричинення позивачу моральної шкоди відповідачем, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення відшкодування моральної шкоди.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно із ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), рішення від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, оформлені у встановленому законом порядку, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо), розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу, при цьому не конкретизовано суму цих витрат, не надано належних та допустимих доказів понесення витрат на правову допомогу та не надано доказів щодо їх обсягу, у зв`яку з чим вказані судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі сплаченого судового збору за дві позовні вимоги немайнового характеру, які задоволені судом.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, ст. ст. 15, 16, 215, 233 ЦК України, керуючись ст. ст. 2, 6-13, 81, 89, 141, 258, 264-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Одеської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди, визнання договорів недійсними задовольнити частково.

Визнати недійсним договір короткострокової позики № 1 від 03.02.2021 року, укладений між Акціонерним товариством «Укрпошта», в особі директора Одеської дирекції АТ «Укрпошта» Дрозда Юрія Ярославовича та працівником ОСОБА_2 .

Визнати недійсним договір новації № 1 від 3.02.2021 року, укладений між Акціонерним товариством «Укрпошта», в особі директора Одеської дирекції АТ «Укрпошта» Дрозда Юрія Ярославовича та працівником ОСОБА_2 .

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з Одеської дирекції АТ «Урпошта» (, адреса: 65001, м. Одеса, вул. Садова, 10) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає в АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , - судовий збір у розмірі 1816 гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного рішення.

Повний текст рішення складено 08.09.2022 р.

Суддя Кілійського районного суду О. А. Маслеников