Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" серпня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Підвисоцького В.І. ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голій Л.І., державний нотаріус Шостої київської державної нотаріальної контори Ларина Олена Вікторівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та визнання права власності та квартиру,

в с т а н о в и в:

Позивач, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи : приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голій Людмила Ігорівна, державний нотаріус Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіна Олена Вікторівна, про визнання правочину (договору) недійсним та визнання права власності на квартиру.

Позовні вимоги мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності померлому брату позивача ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлого брата, однак нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що спірна квартира зареєстрована за іншою особою на підставі договору купівлі-продажу № 1628 від 11 січня 2008 року, а саме за ОСОБА_3 . Натомість, позивач вважає такий договір недійсний з підстав того, що померлий ОСОБА_4 до дня своєї смерті стверджував, що квартира належить йому на праві власності і він не виявляв жодного наміру здійснити її відчуження будь-якій сторонній особі. Більше того, підпис від імені продавця, що міститься в договорі купівлі-продажу квартири від 11 січня 2008 року не належить померлому ОСОБА_4 , а вчинено іншою особою. Крім цього, із оспорюваного договору вбачається, що його посвідчила приватний нотаріус КМНО Голій Л.І., однак вказаний нотаріус не могла посвідчити правочин, оскільки свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю вона отримала 17 січня 2008 року, тобто на 6 днів пізніше. Також, нотаріальний бланк на якому вчинений договір належить приватному нотаріусу Федоришину О.П., що встановлено судовим рішенням. На підставі зазначеного, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримали та просили її задовольнити з підстав зазначених в позові.

Відповідач в судове засідання не з`явився. Повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив.

Третя особа - 1 в судове засідання не з`явилась. Надіслала до суду заяву про слухання справи у її відсутність.

Третя особа - 2 в судове засідання не з`явилась. Надіслав до суду заяву про слухання справи у відсутність представника.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Голій Людмили Ігорівни належним чином завірену копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 11 січня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрованого в реєстрі за № 1628. Витребувано з Шостої Київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 226/2021 відносно майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

05 липня 2022 року від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи копію спадкової справи № 226/2021 щодо майна померлого ОСОБА_4

18 липня 2022 року в підготовчому засіданні задоволено клопотання сторони позивача про долучення до матеріалів справи висновку експерта № 42/22 за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 11 липня 2022 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року закрито підготовче засідання по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Після його смерті відкрилась спадщина щодо його майна, за заявою ОСОБА_1 від 07.05.2021 року. До спадкового майна, в тому числі, входить і квартира АДРЕСА_1 . Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 є його сестра ОСОБА_1 , що підтверджується матеріалами спадкової справи.

15.11.2021 року позивач звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.11.2021 року державний нотаріус Шостої Київської нотаріальної контори Ларіна О.В. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . Підставою відмови у вчиненні нотаріальної дії стала інформаційна довідка № 284202658 від 12.11.2021 року з ДРРП отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього встановлено виникнення права власності за іншою особою, тобто за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 11.02.2008 року приватним нотаріусом КМНО Голій Л.І.

Звертаючись до суду із позовом позивач наполягає на тому, що останні сім років вона проживала у квартирі свого померлого брата, який мав інвалідність 2 групи. До дня смерті померлий стверджував, що квартира належить йому на праві власності і не виявляв жодного наміру здійснити її продаж. Підпис від імені продавця вчинений не ОСОБА_4 .

Судом встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу від 11.01.2008 року, відповідно до умов якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 купив однокімнатну квартиру, що знаходиться по АДРЕСА_2 , що належить продавцю. ОСОБА_4 зобов`язаний звільнити продану квартиру до 12.01.2008 року. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Голій Л.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1628. Даний договір є оспорюваним.

Згідно інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 09.06.2021 року виданої на запит державного нотаріуса, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 .

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої державним нотаріусом Ларіною О.В. вбачається, що 08.01.2020 року в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено реєстрацію права власності на кватиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 . Підставою для державної реєстрації є договір купівлі-продажу від 11.01.2008 року, виданий приватним нотаріусом КМНО Голій Л.І.

Відповідно до наказу МЮ України від 17.01.2008 року № 46/5 Голій Людмилі Ігорівні видано свідоцтво про право на заняття нотаріальною діяльністю. Листом МЮ України від 22.12.2021 року повідомлено адвоката Підвисоцького В., що журнал реєстрації виданих свідоцтв про право на заняття нотаріальною діяльністю містить реєстраційний запис та відмітку стосовно видачі свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю Голій Л.І. за № 6684 від 17.01.2008 року.

Отже, оспорюваний договір був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Голій Л.І. ще до отримання нею свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю.

Висновком експерта № 42/22 від 11.07.2022 року за результатами проведеного почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 , зображення у графі «Продавець» розділу «Підпис СТОРІН» у технічній копії договору купівлі-продажу квартири від 11 січня 2008 року, укладеного від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голій Л.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1628, виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою.

З урахуванням Висновку експерта № 42/22 від 11.07.2022 року, у сукупності з іншими доказами, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу квартири від 11.01.2008 р. не підписувався ОСОБА_4 .

Відповідно, волевиявлення померлого ОСОБА_6 на відчуження належної йому квартири було відсутнє.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України передбачено, що однією із загальних засад цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Згідно з ч.1 ст. 568 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи, що позивач довела належними та допустимими доказами, що померлий ОСОБА_4 не підписував оспорюваний Договір купівлі-продажу квартири від 11.01.2008 р., було відсутнє його волевиявлення на відчуження квартири, то спірний Договір купівлі-продажу квартири від 11.01.2008 р. підлягає визнанню недійсним.

В частині позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Суд встановив, що на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 р., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою І.І., вчинено реєстраційну дію № 51488284 (з відкриттям розділу) про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3 .

Однак, недійсний договір не породжує жодних юридичних наслідків, окрім їх недійсності (ч.1 ст. 216 ЦК України).

За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині другій статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній до 16.01.2020, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування.

Зокрема, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак, згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, в розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить про те, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року в справі № 906/516/19 та від 20 серпня 2020 року в справі №916/2464/19.

Таким чином, розглядаючи дану справу в межах заявлених позивачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що ефективним та передбаченим законом способом захисту порушених прав позивача є: визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з одночасним припиненням права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру.

При цьому, обраний позивачем спосіб захисту про скасування запису про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, є неефективним та таким, що не передбачений законом в чинній редакції.

Отже, не виходячи за межі позовних вимог, суд визнає незаконним та скасовує рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 з одночасним припиненням його прав власності.

Що стосується вимог позивача про визнання позивача власником квартири АДРЕСА_1 то слід зазначити наступне.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За змістом статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З метою забезпечення однакового застосування законодавства про спадкування Пленум Верховного Суду України у абзацах 2, 3 пункту 23 постанови № 7 від 20.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» дав судам такі роз`яснення: свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Судом встановлено, що підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину було наявність діючого, не визнаного недійсним договору купівлі-продажу квартири власником якої став за оспорюваним договором ОСОБА_3 . Судом визнано оспорюваний договір купівлі-продажу недійсним, визнано незаконним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не квартиру АДРЕСА_3 з одночасним припиненням права власності за ОСОБА_3 . Отже, перешкод у одержанні в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно не має, а тому дана вимога задоволенню не підлягає.

Також не підлягає задоволенню вимога позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки вона фактично є похідною вимогою від вимоги про визнання власником квартира АДРЕСА_1 , в задоволенні якої судом відмовлено.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст.83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача, як платника судового збору, підлягає стягненню судовий збір у урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог у сумі 908,00 грн.

На підставі вищезазначеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216 ЦК України, ст. 2, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 141, 258, 259, 263-266, 268, 354-355 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голій Л.І., державний нотаріус Шостої київської державної нотаріальної контори Ларина Олена Вікторівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та визнання права власності та квартиру задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі 1628.

Визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Крижевського Віталія Вадимовича, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 51488284 від 05.03.2020 року на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності за ОСОБА_3 .

Припинити право власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 908 грн. 00 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 30.08.2022 року.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місяця проживання: АДРЕСА_4 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ;

Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голій Людмила Ігорівна, адреса місцезнаходження: місто Київ, вулиця Володимирська, 48 офіс 2;

Третя особа: державний нотаріус Шостої київської нотаріальної контори Ларіна Олена Вікторівна, адреса місцезнаходження: місто Київ, вулиця Інститутська, 13-а.

Суддя Н.О.Яровенко