ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3793/22 Справа № 211/3649/17 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д.М. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 211/3649/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Остапенко В.О.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року яке ухвалено суддею Ніколенко Д.М. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 22 травня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування домоволодіння.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що йому на підставі рішення виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради від 19.07.2006 року № 282 належало домоволодіння АДРЕСА_1 .

25.02.2015 року між ним та його дружиною, відповідачем ОСОБА_2 , було укладено договір дарування вказаного житлового будинку, який посвідчено державним нотаріусом третьої державної нотаріальної контори. Земельна ділянка з кадастровим номером :03:004:0157 не була приватизована.

На момент укладення договору позивач перебував у негативному психологічному стані, що було викликано станом його здоров`я. Він мав намір правочином схилити свою дружину до догляду за ним при погіршенні стану його здоров`я, оскільки позивачу було поставлено діагноз злоякісна пухлина легень, що викликає швидкий розвиток хвороби та тяжкі наслідки.

Відповідач наполягала на тому, що необхідно переоформити будинок, щоб вона могла займатися його лікуванням, тому, саме під її впливом, був укладений оспорюваний договір.

Крім того правочин, який оспорює позивач, не потягнув за собою правових наслідків, він фактично залишається власником домоволодіння, земельна ділянка залишається на його імені, він продовжує сплачувати податки, особові рахунки хоч і переоформлені на дружину, однак витрати по оплаті за комунальні платежі несе він.

Позивач зауважує, що лише в 2017 році він виявив, що укладений інший договір, а не договір довічного утримання, коли відповідач почала виганяти позивача з дітьми з будинку, стверджуючи, що вона є власником домоволодіння, однак цей будинок є його та дітей єдиним місцем проживання, іншого житла вони не мають.

На підставі наведеного вище позивач просив суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом третьої державної нотаріальної контори від 25.02.2015 року, укладений між позивачем та ОСОБА_2 , відповідно до якого він подарував ОСОБА_2 житловий будинок з господарчими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори від 25.02.2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 житловий будинок з господарчими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано державну реєстрацію прав ОСОБА_2 на житловий будинок з господарчими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна -10, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 34157566 від 25 лютого 2015 року, запис про право власності № 8859049.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції відповідач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи.

Апелянт зауважує на тому, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач по справі за станом здоров`я потребував стороннього догляду та матеріальної допомоги, оскільки відповідно до виписки КЗ «Криворізький онкологічний диспансер «Дніпропетровської обласної ради» позивачу не було встановлено тяжкого захворювання, а лише первинним оглядом було виявлено ознаки Susp.Cr верхньої долі правої легені. При цьому позивачу було призначено обстеження та госпіталізація в торакальне відділення, однак з грудня 2014 року по червень 2016 року позивач на прийом не з`являвся незважаючи на неодноразові запрошення. При повторному огляді 30.06.2016 року з контрольними обстеженнями діагноз позивача не підтвердився.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції безпідставно взяті до уваги пояснення свідків, оскілки відповідно до їх пояснень про хворобу позивача їм стало відомого зі слів самого позивача.

Апелянт зауважує на тому, що між позивачем та нею було укладено саме договір дарування, який був посвідчений нотаріусом, без будь-яких обговорень між сторонами договору щодо догляду за позивачем.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу відповідача - залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, оживча ОСОБА_1 , який заперечував проти здовження апеляційної скарги та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 з 30 березня 2007 року перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , від якого мають дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5-7).

25 лютого 2015 року ОСОБА_1 , як дарувальник передав у власність ОСОБА_2 , як обдаровуваній, належний йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого згідно з рішенням Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті Кривому Розі ради «Про видачу права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 » від 19.07.2006 року за № 282, рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області справа № 2-20/2010 від 01.04.2010 року, житловий будинок з господарчими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування домоволодіння, позивач посилався на те, що на момент укладення договору він перебував у негативному психологічному стані, що було викликано станом його здоров`я та уклав оспорюваний ним договір під впливом відповідача по справі, при цьому він не мав наміру укладати договір дарування, а бажав укласти договір довічного утримання.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування в порядку статті 229 ЦК України та виходив з того, що позивач ОСОБА_1 , за станом здоров`я потребуючи стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодився на передачу домоволодіння, яке є його єдиним житлом та у якому він продовжував проживати після укладення договору дарування, у власність ОСОБА_2 лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування, одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст.ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

На відміну від договору дарування, за договором довічного утримання (догляду), який, згідно із позовними вимогами, мав намір укласти позивач ОСОБА_6 , одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, що унормовано ст. 744 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За змістом роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в абз. 2 п. 19 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Згідно розділу 11 проведеного у 2017 році Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ Аналізу окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Істотність помилки встановлює суд. Ураховуючи викладене, під час розгляду справ про оспорення правочинів із вказаних підстав судам слід ретельно та достеменно встановлювати не тільки обставини, на які посилається позивач як на обґрунтування свого позову (чи є він особою похилого віку, чи є відчужуване майно його єдиним житлом, чи отримував він кошти за нього, чи була обіцянка відповідача піклуватися про нього), а й обставини щодо посвідчення нотаріусом правочину. Зокрема, суди мають встановлювати, чи було прочитано текст правочину вголос нотаріусом зважаючи на похилий вік чи наявність певних хвороб у позивача, чи здійснювалось нотаріусом роз`яснення сторонам правочину його правових наслідків. Встановлення зазначених обставин може мати важливе значення для визначення того, чи усвідомлював (і в якій мірі) позивач на момент укладення правочину його правову природу та юридичні наслідки.

Як наголошено у правових висновках Верховного Суду України № 6-372цс16 в постанові від 27 квітня 2016 року і аналогічних ним висновках в постановах від 19 березня і 18 червня 2014 року, 21 жовтня 2015 року, а також в постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 61-13652св18, від 03 травня 2018 року у справах № 61-745св17 та № 61-4417цс18, від 18 листопада 2020 року у справі № 61-2626св20, від 06 липня 2022 року у справі № 61-11086ск21, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, відповідно до виписки Комунального закладу «Криворізький онкологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради», з амбулаторної карти № 2640 хворого ОСОБА_1 , 1968 року народження, який вперше звернувся до КЗ «КОД» ДОР» в листопаді 2014 року та якому після перегляду рентгенологічних знімків та первинного огляду лікаря онколога було виставлено попередній діагноз: Susp.Cr верхньої долі правої легені кл.гр.1а. Хворому призначено обстеження та госпіталізація в торакальне відділення ОД.

Поясненнями свідка ОСОБА_7 , наданими в судовому засіданні в суді першої інстанції, встановлено, що він в 2014 році дізнався від ОСОБА_8 , що останній захворів, у нього підозра на рак. Пізніше, від ОСОБА_8 дізнався, що у нього проблеми з дружиної, йшло до розлучення. Знає, що близько 10 років, час їх знайомства, ОСОБА_8 є власником будинку по АДРЕСА_1 , він сплачує всі комунальні послуги, робить ремонт. Він є єдиним годувальником в сім`ї.

Поясненнями свідка ОСОБА_9 , наданими в судовому засіданні в суді першої інстанції, встановлено, що він перебуває із ОСОБА_1 (позивачем) в дружніх стосунках, разом із ОСОБА_2 (відповідачем) він хрестив дитину. Так, близько 10 років тому ОСОБА_8 придбав будинок по АДРЕСА_1 . В 2014 році у ОСОБА_8 погіршилось здоров`я, ракове захворювання легенів. ОСОБА_8 вирішив зробити дарственну на ОСОБА_2 , щоб вона за ним доглядала. Після укладення договору ОСОБА_8 , разом із сім`єю, продовжує проживати в будинку по АДРЕСА_1 , сплачує за будинок, робить ремонт.

Згідно довідки голови квартального (вуличного) комітету № 17 Довгинцівського району м.Кривого Рогу від 30 березня 2018 року, ОСОБА_1 з 2007 року по теперішній час зареєстрований та проживає в будинку АДРЕСА_1 та відповідно до наданих чеків сплачує комунальні платежі.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_1 , за станом здоров`я, потребуючи стороннього догляду та допомоги, погодився на передачу домоволодіння, яке є його єдиним житлом та у якому він продовжував проживати після укладення договору дарування, у власність ОСОБА_2 лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування, в порядку статті 229 ЦК України.

При цьому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач по справі за станом здоров`я потребував стороннього догляду та матеріальної допомоги, так як відповідно до виписки КЗ «Криворізький онкологічний диспансер «Дніпропетровської обласної ради» позивачу не було встановлено тяжкого захворювання, а лише первинним оглядом було виявлено ознаки Susp.Cr верхньої долі правої легені. При цьому позивачу було призначено обстеження та госпіталізація в тора кальне відділення, однак з грудня 2014 року по червень 2016 року позивач на прийом не з`являвся незважаючи на неодноразові запрошення. При повторному огляді 30.06.2016 року з контрольними обстеженнями діагноз позивача не підтвердився, оскільки в даному випадку позивач, на момент укладення оспорюваного договору, перебував у негативному психологічному стані, що було викликано станом його здоров`я, а саме підозрою на тяжке, майже невиліковне захворювання, та мав намір укласти договір довічного утримання. При цьому той факт, що в подальшому діагноз позивача не підтвердився, не спростовує того, що в момент, коли позивач дізнався про підозру на тяжке, майже невиліковне захворювання, він перебував у негативному психологічному стані та укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно взяті до уваги пояснення свідків, так як відповідно до їх пояснень про хворобу позивача їм стало відомого зі слів самого позивача, оскільки пояснення свідків про хворобу позивача підтверджується письмовими матеріалами, а саме випискою Комунального закладу «Криворізький онкологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради», з амбулаторної карти № 2640 хворого ОСОБА_1 , 1968 року народження, якому після перегляду рентгенологічних знімків та первинного огляду лікаря онколога було виставлено попередній діагноз: Susp.Cr верхньої долі правої легені кл.гр.1а.

Посилання апелянта на те, що між позивачем та відповідачем було укладено саме договір дарування, який був посвідчений нотаріусом, без будь-яких обговорень між сторонами договору щодо догляду за позивачем колегія суддів вважає безпідставними, оскільки матеріалами справи та поясненнями свідків встановлено, що позивач ОСОБА_1 , за станом здоров`я, погодився на передачу домоволодіння, яке є його єдиним житлом та у якому він продовжував проживати після укладення договору дарування, у власність ОСОБА_2 за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем.

При цьому в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник відповідача не спростувала той факт, що позивачу по справі, в листопаді 2014 року був встановлений попередній діагноз: Susp.Cr верхньої долі правої легені кл.гр.1а та не заперечувала підозру на онкологічне захворювання у позивача.

При цьому слід зауважити, що відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування, одна сторона (дарувальник) передає другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність, однак фактичної передачі позивачем відповідачу будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не відбулось, позивач продовжує проживати у вказаному будинку і зараз, вказаний будинок є єдиним житлом позивача, позивач повністю сплачує комунальні послуги, що підтверджується наданими як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції квитанціями, в той час як відповідач в спірному будинку не проживає, що не заперечувала представник відповідача в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2022 року.

Головуючий:

Судді: