Справа № 548/1084/22
Провадження № 2/548/488/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.08.2022 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області в складі :

головуючого судді - Коновод О. В.

за участю : секретаря судового засідання - Скрипніченко М.І.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Хорол цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області про визнання права власності спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

Позиція позивача та відповідача, процесуальні дії, вчинені по справі.

Позивач звернувся до Хорольського районного суду з вищевказаним позовом.

На обґрунтування позову зазначає, що згідно із свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи Серія А00 №494354 та випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Серія ААВ № 661047 Товариство з обмеженою відповідальністю «Мусіївське», ідентифікаційний код юридичної особи: 03770359, зареєстровано 25.02.2000 року за номером запису про включення відомостей про юридичну особу до ЄДР: 1 580 120 0000 000126.

СТОВ «Мусіївське» створено у відповідності до законодавства України з ціллю здійснення господарської, фінансово-інвестиційної, комерційної та іншої діяльності з метою отримання прибутку (копія Статуту СТОВ «Мусіївське», затвердженого загальними зборами учасників СТОВ «Мусіївське» протоколом № 12/29/2021 від 29 грудня 2021 року додається).

Статтею 3.1. Статуту СТОВ «Мусіївське» визначений юридичний статус Товариства. Так, Товариство з моменту його державної реєстрації є юридичною особою приватного права та може займатися будь-якою підприємницькою діяльністю, яка не суперечить законодавству України та відповідає меті створення Товариства.

Предметом (видом) економічної діяльності Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Мусіївське» є виробництво, заготівля, зберігання, реалізація переробка, транспортування сільгосппродукції, оренда земельних ділянок сільськогосподарського та несільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та інші види діяльності, що визначені у пункту 3.4. Статуту Товариства.

Товариство має право мати у власності рухоме та нерухоме майно, згідно п. 3.6. Статуту.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 . Факт смерті підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №1 від 14.06.2022 року.

За життя ОСОБА_2 залишив заповіт, посвідчений Мусіївською сільською радою Хорольського району Полтавської області 05 квітня 2000 року зареєстрований в реєстрі №32, за яким єдиним спадкоємцем є Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Мусіївське».

01.08.2022 року по справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження.

В судове засідання позивач не з"явився, але в заяві прохав суд провести розгляд справи за його відсутності.

В судове засідання представник відповідача Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області не з"явився, але подали заяву про розгляд справи за відсутності представника міської ради.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється,що відповідає положенням ч. 2ст. 247 ЦПК України.

Врахувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку відповідача, викладену у письмовій заяві, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Згідно із свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи Серія А00 №494354 та випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Серія ААВ № 661047 Товариство з обмеженою відповідальністю «Мусіївське», ідентифікаційний код юридичної особи: 03770359, зареєстровано 25.02.2000 року за номером запису про включення відомостей про юридичну особу до ЄДР: 1 580 120 0000 000126.

СТОВ «Мусіївське» створено у відповідності до законодавства України з ціллю здійснення господарської, фінансово-інвестиційної, комерційної та іншої діяльності з метою отримання прибутку (копія Статуту СТОВ «Мусіївське», затвердженого загальними зборами учасників СТОВ «Мусіївське» протоколом № 12/29/2021 від 29 грудня 2021 року додається).

Статтею 3.1. Статуту СТОВ «Мусіївське» визначений юридичний статус Товариства. Так, Товариство з моменту його державної реєстрації є юридичною особою приватного права та може займатися будь-якою підприємницькою діяльністю, яка не суперечить законодавству України та відповідає меті створення Товариства.

Предметом (видом) економічної діяльності Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Мусіївське» є виробництво, заготівля, зберігання, реалізація переробка, транспортування сільгосппродукції, оренда земельних ділянок сільськогосподарського та несільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та інші види діяльності, що визначені у пункту 3.4. Статуту Товариства.

Товариство має право мати у власності рухоме та нерухоме майно, згідно п. 3.6. Статуту.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 . Факт смерті підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №1 від 14.06.2022 року.

За життя ОСОБА_2 залишив заповіт, посвідчений Мусіївською сільською радою Хорольського району Полтавської області 05 квітня 2000 року зареєстрований в реєстрі №32, за яким єдиним спадкоємцем є Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Мусіївське».

Товариством було подано заяву про прийняття спадщини у встановлений строк та одержано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28.12.2004 року за реєстровим номером №32.

Спадкове майно за виданим свідоцтвом складається із майнового паю в колективному сільськогосподарському підприємстві ім. Росія, в розмірі 2378,00 грн., що належить померлому на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серія ПО№256799 від 03.12.2001 року, виданого Мусіївською сільською радою.

Свідоцтва про право власності на інше майно не видавались.

Наразі встановлено факт належності померлому земельної частки (паю).

Товариством було надіслано запит до відділу №3 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області та одержано лист №-16-0.163-1411/15-22 від 01.06.2022 року, у якому повідомляється наступне:згідно книги реєстрації сертифікатів на право власності на земельну частку (пай) по КСП «Росія» колишнього Хорольського району, ОСОБА_2 дійсно належав сертифікат серії ПЛ№0071839;Сертифікат про право на земельну частку (пай) отримано на руки, про що свідчить запис у книзі реєстрації;на території колишньої Мусіївської сільської ради проведено уточнення розміру і вартості земельної частки (паю), згідно схеми організації території земельних часток (паїв) в межах розпайованих земель КСП та затверджено розпорядженням Хорольської районної державної адміністрації №18 від 20.01.2009 року, згідно якого розмір частки (паю) становить 2,49 га;уточнена вартість земельної частки (паю) станом на 01.01.2022 року з урахуванням коефіцієнтів індексації становить 95 738,90 грн.

СТОВ «Мусіївське» як спадкоємець за заповітом звернулось до державного нотаріуса Хорольської державної нотаріальної контори Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) для оформлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

У відповідь на дану заяву державний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва, у зв`язку з відсутністю належних правовстановлюючих документів про право власності спадкодавця на спадкове майно, винісши відповідну постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Право на земельну частку (пай) підтверджується сертифікатом на земельну частку (пай), даний правовстановлюючий документ має бути належним чином зареєстрований земельним відділом (на даний час Відділ у Хорольському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області).

Відсутність у спадкодавця, ОСОБА_2 оригіналу належного правовстановлюючого документу пояснюється тим, що він за життя втратив цей документ. Відновити його або отримати дублікат зараз немає можливості, оскільки сам власник нерухомого майна на даний час помер.

Відповідно, СТОВ «Мусіївське» позбавлене можливості отримати дублікат цього документу та оформити права на спадщину в позасудовому порядку.

Норми права, застосовані судом.

Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 1217 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до частини 1 статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобов`язаний звернутися до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Як роз`яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» від 30 травня 2008 року у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у пункті 3.1. Листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Згідно норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Таким чином, право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником цього майна, дане право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, а тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку.

Пунктом "г" ч. 1 ст. 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Відповідно до п. 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз`яснень, викладених в пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування".

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно п. 4.12 Глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Згідно п. 4.14. Глави 10 Розділу 2 даного Порядку, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Пленум Верховного Суду України у Постанові від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом.

Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спобіг, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інетерсу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єкт захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні чи невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для повновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки.

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №1-10/2004 визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Таким чином, під способами захисту суб`єктивних цивільних прав/інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться повновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та охоронюваних законом інтересів.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України випливає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом ніж той, який встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально- правових способів захисту цивільно права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8-9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13.

За даних обставин суд приходить до висновку, що права позивача є доведеним, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.15,16,328,392 ЦК України, ст.ст.1-18,76-81,141,209-241,259,263-265,268,354,355 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (представник СТОВ «Мусіївське»,який діє на підставі рішення учасника Товариства №05/12/2022 від 12.05.2022 р., Паспорт серія НОМЕР_1 виданий Голосіївським РУ ГУМВС України в місті Києві від 20 січня 2012 року,ІПН НОМЕР_2 , адреса проживання : АДРЕСА_1 ) до Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області ( адреса знаходження : вул. 1 Травня,4 м. Хорол Лубенського району Полтавської області, код ЄДРПОУ 22528612) про визнання права власності спадкове майно -задовольнити повністю.

Визнати за Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Мусіївське», , місце знаходження: вул. Лісна, 10, с. Мусіївка ,Лубенського району, Полтавської області, право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ПЛ №0071839 зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП «Росія» колишнього Хорольського району, площею 2,49 га, яка розташована на території Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області (колишня - Мусіївська сільська рада Хорольського району Полтавської області).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 17.08.2022 року.

Суддя : О.В. Коновод