Справа № 202/8255/21
Провадження № 2/202/981/2022
30 червня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
в складі : головуючого судді - Слюсар Л.П.,
за участю секретаря - Пеки Д.В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника третьої особи - Воднєвої Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м.Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, Управління - Служба у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав,-
24 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, відповідно до якої просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у відношенні малолітніх доньок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та визначити місцем проживання малолітніх доньок ОСОБА_3 па ОСОБА_4 з їх матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з 21 квітня 2007 року, який розірвано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 21 березня 2016 року. В шлюбі народилися доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Діти проживають разом з позивачем та її матір`ю. Фактично шлюбні відносини з відповідачем було припинено з квітня 2015 року. 19 липня 2015 року відповідач зник у невідомому напрямку і не повідомив своє місце перебування, зв`язок з ним відсутній та місце проживання останнього невідоме. Весь цей час відповідач не цікавився життям доньок, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватися з дітьми та приймати участь у їх вихованні. До моменту зникнення, з кінця 2013 року, відповідач вже ігнорував свої батьківські обов`язки і не приймав участь у житті дітей та міг бути відсутнім короткі проміжку часу, хоча сторони ще залишалися сім`єю та проживали разом. В квітні 2016 року суд призначив аліменти на утримання дітей, але відповідач їх не сплачує, так як місце перебування його невідоме. Діти знаходяться на повному утриманні матері. Відповідач жодним чином не був позбавлений інформації стосовно місця перебування позивача та дітей, перешкод з боку позивача у спілкуванні з доньками не створювалося, що свідчить про фактичну можливість, але вольове небажання (самоусунення) виконувати відносно дітей батьківські обов`язки, покладенні на нього законом. Наведене зумовило позивача звернутись до суду з відповідною позовною заявою.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 грудня 2021 року головуючим суддею у справі визначено суддю Слюсар Л.П.
Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2022 року позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження в цивільній справі та її призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, Управління - Службу у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2022 року закрито підготовче провадження по справі.
Позивач в судовому засіданні в режимі відеоконференції вимоги позовної заяви підтримала та наполягала на їх задоволенні. Суду надала пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Представник третьої особи Воднєва Н.В. в судовому засіданні підтримала наданийорганом опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради висновок та вважала за доцільне задовольнити позовну заяву та просила при прийнятті рішення врахувати інтереси дітей.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився. Оскільки відповідно до інформації ВАДР Управління паспортної роботи, громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України в Дніпропетровській області знятий з реєстрації 15.08.2017 року за рішенням суду, то згідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України був повідомлений, шляхом здійснення оголошення на офіційному сайті «Судова влада». Відзиву, заяв, заперечень до суду не надав. Клопотань з приводу участі у розгляді справи до суду не надходило. Враховуючи, що позивач не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.
Суд, вислухавши позивача та представника третьої особи, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 21 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 194 (а.с.12).
Від цього шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають доньок - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , батьком яких є відповідач у справі, ОСОБА_2 , що підтверджено відповідними записами в свідоцтвах про народження в графі «Батько», які видані 30 квітня 2008 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області та 02 березня 2010 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції відповідно (а.с. 13,14).
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Рішення набрало чинності 21 березня 2016 року. (а.с. 26-26 зв.).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2016 року стягнуто з з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 900 (дев`ятсот) грн. 00 коп. та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 700 (сімсот) грн. 00 коп. щомісячно, починаючи стягнення з 13.11.2015 року і до досягнення дітьми повноліття.

Спільні діти сторін у справі, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , мешкають разом із матір`ю, тобто позивачем у справі,за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом обстеження умов проживання від 18.01.2022 року, наданого Управлінням-службою у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради (а.с. 125).

Згідно висновку органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради від 17.06.2022 року № 7/11-199 «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 » орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 121-126).

Згідно з статтею 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції).

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 164 СК України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

В пункті 18 вищевказаної постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».

У рішенні по справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви та встановлено в ході судового розгляду, з моменту припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме з квітня 2015 року, відповідач ОСОБА_2 припинив будь-яке спілкування із доньками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та всі питання щодо їх виховання вирішує позивач ОСОБА_1 самостійно. Відтак, батько ОСОБА_2 протягом тривалого часу не надавав матеріальної допомоги та не приділяв належної уваги розвитку своїх доньок, ухиляється від виконання своїх обов`язків по їх вихованню: не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з ними.

Ухилення від виконання обов`язків по вихованню дітей її батьком підтверджено матеріалами справи, зокрема висновком органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, тому суд вважає позовні вимоги позивача в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, щодо позовних вимог в частині визначення місця проживання дітей з позивачем, суд зазначає, що чинним сімейним законодавством України передбачено лише можливість визначення судом місця проживання дитини з одним із батьків у разі наявності спору між ними щодо місця такого проживання. У той же час, судом задоволенні позовні вимоги позивача щодо позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 та відповідно

відсутній спір між батьками малолітніх дітей щодо визначення місця їх проживання, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , відносно дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами ст.141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги позивача задоволено, то з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 908,00 грн.

Керуючись: Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, ст.ст. 150, 155, 164, 165, 166, 180-184 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 4, 13, 19, 141, 259, 280-282 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (останнє місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, Управління - Служба у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради (49127, м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги, буд.51), про позбавлення батьківських прав - задовольнити частково.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , відносно дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (останнє місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати по справі в розмірі 908,00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду у тридцятиденний строк з дня проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст складено 11.07.2022 року.

Суддя Л.П. Слюсар