ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1246/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/3743/20 Категорія: 304090000 Позарецька С.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіСіренко Ю.В., Гончар Н.І.

учасники справи:

позивач АТ КБ «Приватбанк»,

відповідач (скаржник) ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 13.07.2022 (повний текст складено 18.07.2022, суддя в суді першої інстанції Позарецька С.М.) у цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и в :

у червні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом, яким просило, стягнути з відповідача на свою користь кредитну заборгованість за договором № б/н від 15.09.2017 в розмірі 208953,97 грн., мотивуючи про те, що відповідач, як позичальник, не виконав належним чином свої зобов`язання по кредитному договору, внаслідок чого у нього перед банком утворилася заборгованість, що складається з тіла кредиту, про стягнення якої банк порушує питання в даній справі.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 13.07.2022 позов задоволено з посиланням на обґрунтованість вимог банку.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача подав 17.08.2022 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та відхилити позовні вимоги у справі. В обґрунтування вказано на те, що банк зазначає, що відповідач станом на 29.03.2020 має заборгованість 243504,01 грн., але згідно виписки у відповідача така заборгованість становить 236145,80 грн. Розрахунок заборгованості, наданий банком, розпочинається не з часу укладення договору, а з 05.05.2018 з суми боргу 100492,60 грн. Позивач не надав доказів отримання відповідачем нової картки після її перевипуску. Позивач при визначенні заборгованості не врахував сплату позичальником комісій та відсотків, які свідчать про те, що борг по кредиту складає 23771,35 грн. Розрахунок позивача щодо заборгованості позичальника є некомпетентним та виконаним неповноважною особою, без пояснень щодо проставлених нулів у колонках за зобов`язаннями позичальника по сплаті комісій, щомісячних комісій, сумі знижок, оплата частинами та ін. Банк протиправно списав з позичальника комісії та відсотки по кредиту, адже відповідні положення договору ним не підписувалися. Також суд не врахував самовільні списання банку коштів з рахунків позичальника за сервісом «миттєва розстрочка» без наведення тексту відповідних договорів, а також за сервісом «оплата частинами».

У відзиві на апеляційну скаргу не надходило.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення 208953,97 грн. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи встановлено, що 15.09.2017 між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» - позивач у справі) та ОСОБА_1 (як позичальником відповідач у справі) укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви (а.с.15) про приєднання до умов та правил надання банківський послуг в Приватбанку.

Дана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послу складають договір про надання банківських послуг. У відповідності із цією заявою ОСОБА_1 ознайомився з договором надання банківських послуг до його укладення і погодився з його умовами та зобов`язався слідкувати за їх змінами.

До кредитного договору банк додав Умови та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які позичальником не підписувались.

Строк дії карток позичальника складає до 05.2021 (а.с.14).

Банк зазначає, що відповідач, одержавши кредитні кошти, не виконав належним чином своїх зобов`язань по їх поверненню, внаслідок чого в нього перед банком виникла заборгованість в сумі 208953,97 грн. по тілу кредиту, яку заявлено до стягнення.

Правовідносини між сторонами справи, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються такими правовими нормами.

Згідно положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони мають бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на положення ст.634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Апеляційний суд зауважує, що укладений між сторонами кредитний договір від 15.09.2017 у вигляді анкети-заяви, підписаної відповідачем, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а також те, що факт отримання кредиту та його розмір відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, апеляційний суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом виконання боржником зобов`язання з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, що складається, в даному випадку, з тіла кредиту.

Такі висновки узгоджуються з практикою ВС у постанові від 12.02.2020 у справі №365/159/19, а також від 02.12.2020 у справі №161/5267/20. При цьому наявність відповідних правовідносин між сторонами підтверджується матеріалами справи підписаною анкетою-заявою від 15.09.2017, рухом коштів по кредитному рахунку позичальника із періодичним погашенням боргу, з якого слідує активне використання позичальником кредитної картки для розрахунку в торгівельних мережах.

Також позичальник погоджувався на перевипуск його банківської картки, що додатково свідчить про цілеспрямовані дії з приводу використання наданих банком коштів.

Таким чином фактична наявність кредитних правовідносин між сторонами справи вбачається з обставин надання позичальнику кредитних коштів та обігу по одержаній в банку картці, у тому числі, шляхом часткового погашення кредиту, що свідчить про необхідність стягнення з позичальника на користь банку заборгованості за тілом кредиту, про що вірно вказав суд першої інстанції в цій справі.

При цьому слід відхилити посилання скаржника на те, що позивач не надав доказів отримання відповідачем нової картки після її перевипуску, адже з виписки про рух коштів по рахунку позичальника вбачається, що розрахунки з використанням кредитного рахунку мали місце протягом усього строку нарахування заборгованості незалежно від того, якою саме банківською карткою користувався позичальник початковою, чи після проведеного перевипуску.

Також апеляційний суд відхиляє посилання скаржника у справі на те, що банк зазначає, що відповідач станом на 29.03.2020 має заборгованість 243504,01 грн., але згідно виписки у відповідача така заборгованість становить 236145,80 грн., адже вказані розрахунки стосуються, у тому числі, заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами, вимог про стягнення яких банк не заявляв. Крім того, стягнута судом у справі сума кредитної заборгованості є меншою ніж та, що вказана як у розрахунках, долучених банком до позовної заяви, так і в розрахунках, наданих відповідачем разом з відзивом.

Та обставина, що розрахунок заборгованості, наданий банком, розпочинається не з часу укладення договору, а з 05.05.2018 з сумою боргу 100492,60 грн., про що вказав скаржник, за відсутності доказів того, що зазначені дані є невірними, сама по собі не свідчить про невірне вирішення спору у даній справі.

Також не можна погодитися з вказівкою скаржника на те, що позивач при визначенні заборгованості не врахував сплату позичальником комісій та відсотків, які свідчать про те, що борг по кредиту складає 23771,35 грн., адже доказів такої сплати позичальник суду не надав, натомість, пославшись на зменшення суми заборгованості по тілу кредиту за рахунок нарахованих (без доказів проведеної сплати) сум комісій, відсотків та інших платежів по кредиту.

Міркування скаржника про те, що розрахунок позивача щодо заборгованості позичальника є некомпетентним та виконаним неповноважною особою, без пояснень щодо проставлених нулів у колонках за зобов`язаннями позичальника по сплаті комісій, щомісячних комісій, сумі знижок, оплата частинами та ін., апеляційним судом відхиляється, адже за правовим висновком ВС від 25.05.2021 у справі №554/4300/16-ц належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розміру, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18.06.2003 №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Такого ж змісту норма міститься у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 04.07.2018 №75.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів на конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами заборгованості за кредитними договорами.

Таким чином, надані банком виписки за картковими рахунками позичальника підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість за кредитом, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача, що ґрунтується на матеріалах справи.

Апеляційні доводи скаржника про те, що суд не врахував самовільні списання банком коштів з рахунків позичальника за сервісом «миттєва розстрочка» без наведення тексту відповідних договорів, а також за сервісом «оплата частинами», мають бути відхилені, так як зазначені платежі належним чином відображено в обігу коштів по рахунку позичальника, який за обсягом та частотою проведених операцій є значним, що свідчить про активне використання позичальником отриманої в банку картки для здійснення розрахунків. При цьому скаржник не спростовує самого факту того, що ним використовувалися послуги «миттєва розстрочка», «оплата частинами» та ін., а також не наводить доводів про те, що надання таких послуг відбулося з порушенням його прав та здійсненні за ними нарахування є необґрунтованими.

Одночасно апеляційний суд приймає до уваги, що в анкеті-заяві про надання банківських послуг від 15.09.2017, підписаній сторонами, не зазначено обов`язку позичальника по сплаті відсотків за користування кредитними коштами.

З доводів банку у справі слідує, що він обґрунтовує своє право на нарахування відсотків положеннями Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Однак у матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомлювався і погоджувався з ними, підписуючи анкету-заяву про одержання кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо нарахування відсотків у визначених позивачем порядку та розмірі.

Роздруківка із веб-сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові ВСУ від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Апеляційний суд враховує, що банк систематично змінює зміст Умов та Тарифів надання послуг, отже вести мову про те, що з 2017 року (коли сторони у справі уклали договір) до 2020 року (коли позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості) зміст кредитного договору був незмінним підстав немає.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві про одержання кредиту домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом у визначеному банком розмірі, надані банком Умови самі по собі не можуть розцінюватися як зміст кредитного договору, наявного між сторонами справи.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові ВСУ від 11.03.2015 (провадження №6-16цс15).

Апеляційний суд зазначає, що наявність у вказаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не має правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Колегія суддів враховує, що Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не підписані відповідачем, тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами справи 15.09.2015 шляхом підписання анкети-заяви, оскільки протилежні висновки суперечили б вищенаведеним вимогам ч.ч.1, 2 ст.207, ст.1055 ЦК України про письмову форму кредитного договору.

Далі, одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно з п.22 ч.1 ст.1 вказаного закону споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із ОСОБА_1 банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові ВП ВС від 03.07.2019 у справі №342/180/17.

З цих підстав апеляційний суд погоджується з доводами скаржника у справі про те, що банк безпідставно нарахував позичальнику до сплати та фактично отримав від нього в якості відсотків за користування кредитним коштами 110358,32 грн., адже відповідні положення кредитного договору між сторонами справи належним чином погоджені не були.

Відтак, сплачена позичальником сума відсотків в розмірі 110358,32 грн., яка підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунками, має бути зарахована в якості погашення тіла кредиту, що свідчить про часткову обґрунтованість позовних вимог банку в цій справі на суму 98595,65 грн.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України, позивач до суду першої інстанції не пред`явив. Такі висновки прямо вбачаються з постанови ВП ВС від 03.07.2019 у справі №342/180/17.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 13.07.2022 у даній справі слід змінити в частині визначення суми кредитної заборгованості, яка підлягає до стягнення з відповідача, та в частині вирішення питання про відшкодування судового збору, вказавши, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 98595,65 грн. заборгованості.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги та позовних вимог у справі (на 47,18 %) з відповідача на користь позивача слід стягнути 3134,31 грн. * 47,18 % = 1478,77 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Також з позивача на користь відповідача слід стягнути 2483,31 грн. судового збору за апеляційний розгляд справи пропорційно до відхиленої частини позовних вимог. Отже остаточно з позивача на користь відповідача слід стягнути 1004,54 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 13.07.2022 у цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості змінити в частині визначення суми заборгованості, яка підлягає до стягнення з відповідача, та в частині вирішення питання про відшкодування судового збору, вказавши, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 98595,65 грн. заборгованості.

У решті рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 13.07.2022 у даній справі залишити без змін.

Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 1004,54 грн. судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 07.09.2022.

Суддя-доповідач

Судді