Справа № 752/7291/22
Провадження № 2/752/6413/22
РІШЕННЯ

Іменем України

04.08.2022 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Литвиненко Ю.С.

розглянувши в приміщенні суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

встановив:

у червні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просив розірвати шлюб між сторонами, зареєстрований 25.09.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2526, а також після розірвання шлюбу залишити проживати дітей разом із позивачем.

В обґрунтування позову зазначено, що 25.09.2015 року між сторонами було зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про що було зроблено актовий запис № 2526. В період шлюбу у сторін народились діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач вказує, що подружнє життя із відповідачем не склалось та діти на даний час фактично проживають разом із ним. Шлюбні відносини припинені, спільне господарство між сторонами не ведеться, відновлення подружніх відносин, збереження сім`ї неможливо, у зв`язку із різними поглядами на життя, різними характерами та інтересами. Спір щодо місця проживання дітей, їх утримання та поділу майна між позивачем та відповідачем відсутній. Збереження формально зареєстрованого шлюбу суперечить його інтересам, в зв`язку з чим позивач вимушений звернутись із даним позовом до суду.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 01.07.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Позивач та відповідач після відкриття провадження у справі, надіславши до суду заяви про розгляд справи без їх участі, та розірвання шлюбу, вказуючи на відсутність спору про місце проживання їх спільних дітей, - з будь-якими іншими клопотаннями до суду не звертались.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.09.2015 року між сторонами було зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про що було зроблено актовий запис № 2526.

В період шлюбу у сторін народились діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження.

Позивач вказує, що фактично діти проживають разом із ним, що також було підтверджено відповідачем в ході розгляду справи.

Однак, шлюбні відносини між позивачем та відповідачем по справі припинені, спільне господарство не ведеться, відновлення подружніх відносин та збереження сім`ї неможливе.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що згідно із ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно із ч. 5 ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно із ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Аналогічна позиція викладена і в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», де зазначено що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умов, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року), кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги заяви сторін та те, що має місце припинення подружніх стосунків, що виключає відновлення колишніх сімейних відносин, суд вважає, що збереження сім`ї неможливе, а тому позов в частині позовних вимог про розірвання шлюбу є обґрунтованим та законним, в зв`язку з чим підлягає задоволенню.

В частині позовних вимог про залишення після розірвання шлюбу проживати дітей разом із позивачем, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 160 СК України, місце проживання дитини визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Вирішуючи позовні вимоги в цій частині, суд виходить із того, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові у справі № 200/952/18 від 15 січня 2020 року.

Матеріали справи не містять доказів наявності такого спору між сторонами. Більш того, відповідач не заперечує проти залишення дітей після розірвання шлюбу разом із батьком.

Враховуючи викладене, суд вважає за доцільне після розірвання шлюбу спільних дітей сторін залишити проживати разом із батьком - позивачем у справі, а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12-13, 76-80, 81, 133, 141, 200, 263-265 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 25.09.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 22526.

Після розірвання шлюбу залишити проживати малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , -разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженцем м. Запоріжжя Запорізької області, громадянином України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий Н.П. Чередніченко