Номер провадження: 22-ц/813/6116/22
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.11.2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Прокоф`єва Людмила Геннадіївна, про визнання заповіту ОСОБА_3 від 05.04.2018 року недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Прокофєва Людмила Генадіївна про визнання заповіту ОСОБА_3 від 05.04.2018 року недійсним.

Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що заповіт ОСОБА_3 серія ННВ № 776861 від 05.04.2018 року складений на користь ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Прокофєвою Людмилою Генадіївною, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 536, номер у спадковому реєстрі 62406623 має бути визнаний недійсним, оскільки, заповіт не відповідає чинному законодавству, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У свою чергу ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 , зареєстрована і проживає у місті Києві, підтримувала із батьком тісні зв`язки та спілкувалась із ним і за її дорученням двоюрідний брат позивача і племінник заповідача ОСОБА_4 надавав матеріальну допомогу заповідачу. При цьому, про ОСОБА_2 нічого не відомо, заповідач жодних сімейних відносин із нею не мав.

Позивач зазначила, що датою смерті ОСОБА_3 є ІНФОРМАЦІЯ_1 , а датою заповіту є 05.04.2018 року і відчуження на користь невідомої родичам заповідача особи не могло відповідати його внутрішній волі та реальним розпорядженням своїм майном вважатись не може.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.11.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Прокоф`єва Людмила Геннадіївна, про визнання заповіту ОСОБА_3 від 05.04.2018 року недійсним відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду 21.01.2022 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої апелянт просить рішення суду першої інстанції - скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, не з`ясувавши всіх обставин справи за наслідками поверхневого розгляду справи, неправильної та неповної оцінки наданих сторонами доказів та надмірного формалізму.

Так, апелянт вказує, що під час розгляду справи судом першої інстанції взагалі не надається оцінка доказам, крім висновку судово-психіатричних експертів №446 від 12.08.2021 року.

При цьому звертає увагу на те, що сторони у судовому засіданні 30.11.2021 року не були присутні, а отже участі у дослідженні висновку експерта не брали.

Тож, позивачу не було забезпечено можливості надати суду повний обсяг доказів, а зокрема висновок за результатами проведення повторної судово-психіатричної експертизи, внаслідок чого такому висновку і не було надано відповідної оцінки.

Апелянт також посилається на численні порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

28.01.2022 року ухвалою Одеського апеляційного суду було відкрито провадження по справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.11.2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Прокоф`єва Людмила Геннадіївна, про визнання заповіту ОСОБА_3 від 05.04.2018 року недійсним.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.01.2022 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Павєл О.Ю. апеляційну скаргу підтримала, просила суд її задовольнити, скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.11.2021 року та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Інші сторони до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись, причини неявки суду не повідомили.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Позивач ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_6 згідно свідоцтва про народження від 05 червня 1968 року.

Свідоцтвом про укладення шлюбу від 22 квітня 1988 року підтверджується, що ОСОБА_7 змінила прізвище на " ОСОБА_8 " в наслідок укладання шлюбу із ОСОБА_9 .

05 квітня 2018 року було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Прокофєвою Людмилою Генадіївною, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 536 серія ННВ № 776861 від 05.04.2018 року.

Довідкою № 146/01-16 від 05 квітня 2018 року виданою ОСОБА_2 закріплено, що ОСОБА_2 внесена плата за посвідчення заповіту та вчинення нотаріальної дії поза межами робочого місця нотаріуса.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 .

Відповідно до заповіту та свідоцтву про право власності на житло від 26 грудня 2007 року ОСОБА_3 належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 223/1000 частин, що складають 31,55 кв. м. Наведене підтверджується і витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданим Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» № 19808206 від 07 серпня 2008 року.

11 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Одеської місцевої прокуратури № 3 із заявою про вчинення кримінального правопорушення з приводу складеного за один день до смерті заповіту на користь ОСОБА_2 . Стан даної заяви та її хід суду не відомий.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 59 від 06 квітня 2018 року причиною смерті ОСОБА_3 стала хронічна мозкова недостатність, наслідки мозкового інсульту, церебральний атеросклероз та гіпертонічна хвороба 3-ї стадії. Приблизний час захворювання 6 місяців.

Допитана у судовому засіданні нотаріус ОСОБА_10 повідомила, 04 квітня 2018 року до нотаріальної контори звернулася ОСОБА_2 та була записана на 09:00 ранку на 05 квітня 2018 року. ОСОБА_2 повідомила, що ОСОБА_3 бажає скласти заповіт, проте самостійно прибути до нотаріальної контори він не в змозі. Нотаріус здійснила візит до дому ОСОБА_3 , встановила його особу за паспортом, його вік та задала йому ряд питань, щоб пересвідчитись у його можливості усвідомлювати свої дії та з метою визначення його дійсних намірів для вчинення заповіту. На всі питання нотаріуса ОСОБА_3 надав чіткі та зрозумілі відповіді, повідомив, що самостійно прийти до нотаріуса не може так, як відчуває слабкість, повідомив, що в нього є дитина з якою він не спілкується і що з нею він не знає. Після складення нотаріусом заповіту «підвівся в ліжку, сів, сам прочитав», розписався в реєстрі. Заповіт прочитав українською мовою.

ОСОБА_1 допитана у судовому засіданні пояснила, що вона є донькою ОСОБА_3 , про смерть батька дізналася від двоюрідного брата по телефону. Зазначила, що підтримувала зв`язки із батьком телефонним шляхом так, як проживала у місті Києві, однак, раз на рік приїздила до нього. Пояснила, що заповідач жив один та випивав як одинокий чоловік, ні з ким її не знайомив, з її матір`ю розлучився через те, що він випивав.

Свідок ОСОБА_11 - лікар терапевт повідомив, що слідкував за ОСОБА_3 останні три місяці його життя та повідомив, що ОСОБА_3 страждав церебральним атеросклерозом, дисциркуляторною енцефалопатією, хронічною недостатністю головного мозкового кровообігу, ішемічною хворобою серця, гіпертонічною хворобою 2 стадії, від чого його лікували. Повідомив, що випившим ОСОБА_3 ніколи не бачив, він переважно сидів вдома, спілкувався із сусідами, далеко від дому не відходив, пересувався погано. За декілька днів бачив ОСОБА_3 , задавав йому питання, по розмовам був адекватний, мова порушена не була, ліків, які б загальмовували розум свідок не призначав, навпаки, назначав ліки, що підвищували розумову активність.

Окрім того, в судовому засіданні було допитано свідків, заявлених відповідачем - ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які не надали будь-яких пояснень, які б свідчили про ознаки недійсності заповіту, та що ОСОБА_3 не міг розуміти значення своїх дій.

26 серпня 2021 року КПП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської міської ради направив до Приморського районного суду міста Одеси висновок судово - психіатричного експерта № 446.

За результатами проведеного посмертного судово - психіатричного дослідження експертна комісія судових експертів на підставі матеріалів справи, в тому числі витребуваних за вимогою експертів, дійшла наступних висновків:

1. ОСОБА_3 на момент укладення заповіту на користь ОСОБА_2 від 05.04.2018 року зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 536 та посвідченого 05.04.2018 року ПНОМНО ОСОБА_10 будь - яким хронічним стійким психічним розладом не страждав, у якому - небудь тимчасовому стані, внаслідок функціональних розладів психіки, порушення психологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ тимчасово не перебував.

2. ОСОБА_3 на момент укладення заповіту на користь ОСОБА_2 від 05.04.2018 року зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 536 та посвідченого 05.04.2018 року ПНОМНО ОСОБА_10 за своїм психічним станом міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

3. На момент укладення заповіту на користь ОСОБА_2 від 05.04.2018 року зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 536 та посвідченого 05.04.2018 року ПНОМНО ОСОБА_10 за своїм психічним станом був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Мотивувальна частина

застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За змістом статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Для встановлення психічного стану спадкодавця в момент складання заповіту (укладення спадкового договору), який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2022 року у справі № 554/7289/19 (провадження № 61-13635св21).

Психічний стан особи може бути підтверджений саме судово-психіатричною експертизою, яка і є допустимим доказом у встановленні спірних обставин.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 755/16032/15-ц (провадження № 61-18092св21).

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Установивши, що висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 12 серпня 2021 року є належним та допустимим доказом доведеності факту, що:

1. ОСОБА_3 на момент укладення заповіту на користь ОСОБА_2 від 05.04.2018 року зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 536 та посвідченого 05.04.2018 року ПНОМНО ОСОБА_10 будь - яким хронічним стійким психічним розладом не страждав, у якому - небудь тимчасовому стані, внаслідок функціональних розладів психіки, порушення психологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ тимчасово не перебував;

2. ОСОБА_3 на момент укладення заповіту на користь ОСОБА_2 від 05.04.2018 року зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 536 та посвідченого 05.04.2018 року ПНОМНО ОСОБА_10 за своїм психічним станом міг розуміти значення своїх дій та керувати ними;

3. На момент укладення заповіту на користь ОСОБА_2 від 05.04.2018 року зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 536 та посвідченого 05.04.2018 року ПНОМНО ОСОБА_10 за своїм психічним станом був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними;

- суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вищевказаний висновок експерта узгоджується з іншими матеріалами справи, поясненнями свідків, є чітким, зрозумілим, категоричним, не ґрунтується на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про неналежність та недопустимість цих доказів, зокрема і висновку посмертної судово-психіатричної амбулаторної експертизи від 12 серпня 2021 року, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки останній не містить неповноти або неясності, доказів складення висновку експерта з порушенням чинного законодавства не надано.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 підставами позову визначив те, що на момент складання оспорюваного заповіту спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому цей правочин є недійсним (статті 225, 1257 ЦК України).

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що при посвідченні спірного заповіту її батько - ОСОБА_3 - не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними та що у нього було відсутнє волевиявлення на вчинення спірного правочину, проте відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З урахуванням наведеного, встановивши, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, особу заповідача встановлено за паспортом із зазначенням у заповіті реєстраційного номеру облікової картки платника податків, підписаний особисто заповідачем, зазначено місце складення заповіту, вказано дату й місце його посвідчення, посвідчений уповноваженою на те особою, яка перевірила дієздатність заповідача і з`ясувала її дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При цьому позивачем не доведено наявності підстав, які б мали наслідком недійсність заповіту, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про вільне волевиявлення заповідача, й обставини, які вплинули на волевиявлення заповідача, судом не встановлені.

Не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення доводи апеляційної скарги щодо непризначення місцевим судом повторної експертизи, оскільки відповідне клопотання позивача до суду першої інстанції не подавалось. Так, висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 12 серпня 2021 року не визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, тому у місцевого суду були відсутні правові підстави для призначення повторної експертизи, що узгоджується з вимогами статей 103, 113 ЦПК України.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для визнання правочину недійсним у порядку статті 225 ЦК України, який відповідає нормам матеріального права та сталій судовій практиці, зокрема, постановам Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі № 760/6041/15-ц, від 23 лютого 2021 року у справі № 658/2068/17.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості оскарженого судового рішення спростовуються змістом оспореного заповіту, іншими матеріалами справи, які не містять доказів відсутності вільного волевиявлення заповідача на складання заповіту і порушення визначених законом умов його складання, а також обґрунтованими висновками суду першої інстанції.

При цьому суд врахував усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції немає.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.11.2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Прокоф`єва Людмила Геннадіївна, про визнання заповіту ОСОБА_3 від 05.04.2018 року недійсним залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 жовтня 2022 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А. П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе