Справа № 163/396/22 Головуючий у 1 інстанції: Павлусь О. С.
Провадження № 22-ц/802/802/22 Категорія: 60 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

секретаря Новік Н. І.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу запозовом ОСОБА_1 до Рівненської сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 про визнання незаконним і скасування рішення про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність, скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Чабана Руслана Леонідовича на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 06 липня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулась з позовом в суд до Рівненської сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 про визнання незаконним і скасування рішення про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність, скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку.

Заявлені вимоги обґрунтуванітим, що оспорюване рішення № 7/168 є незаконним, оскільки Рівненська сільська рада цим рішенням затвердила проект землеустрою та передала ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,386 га, яка фактично належала і перебувала у власності позивача ОСОБА_1 відповідно до рішення сесії Рівненської сільської ради від 27 грудня 1996 року № 7/5, яким їй безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку для ведення підсобного господарства площею 0,60 га. У 2010 році ОСОБА_1 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку від 29.10.2010 за будинком площею 0,1396 га. У відповіді від 20 травня 2021 року Рівненська сільська рада вказала, що за позивачем рахується земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться біля будинку, площею 0,43 га. Від цієї земельної ділянки позивач не відмовлялась і не надавала згоди на її передачу у власність ОСОБА_2 . Крім цього, ця земельна ділянка межує із раніше наданими ОСОБА_1 земельними ділянками площею 0,1396 га та 0,25 га, проте жодного погодження меж спірної земельної ділянки позивач як суміжний землевласник при розробці ОСОБА_2 проекту землеустрою не надавала. У зв`язку із цим вважає, що проект землеустрою розроблений і в подальшому затверджений Рівненською сільською радою незаконно, а спірна земельна ділянка протиправно вибула із володіння позивача до ОСОБА_2 .

Просить ухвалити рішення про визнання незаконним і скасування рішення Рівненської сільської ради № 7/168 від 06 травня 2021 року; скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку площею 0,386 га кадастровий номер :01:003:0239 за ОСОБА_2 .

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 06 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Рівненської сільської ради про визнання незаконним і скасування рішення Рівненської сільської ради № 7/168 від 06 травня 2021 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність», скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку кадастровий номер :01:003:0239 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача адвокат Чабан Р. Л. подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом неповно досліджено усі обставини справи, а тому рішення ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, просить рішення скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом та матеріалами справи встановлено, що рішенням сесії Рівненської сільської ради Любомльського району Волинської області (далі - Рівненська сільська рада) від 27 грудня 1996 року № 7/5 у відповідності до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», ст.ст.56, 57 Земельного кодексу України жительці села Рівне ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки: для обслуговування житлового будинку - 0,25 га, для ведення підсобного господарства - 0,60 га.

Відповідно до даних обліково-кадастрової книги за ОСОБА_1 рахуються земельні ділянки: рілля - 0,38 га, 0,53 га, 1,34 га; під садівництво - 0,04 га; інші сільськогосподарські угіддя - 0,43 га; під будівництво - 0,25 га.

Із довідки Рівненської сільської ради від 20 травня 2021 року № 1-409 убачається, що відповідно до матеріалів інвентаризації земель особистого селянського господарства за ОСОБА_1 рахується земельна ділянка загальною площею 1,07 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею - 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства: 0,29 га в урочищі «Навози»; 0,10 га в урочищі «Острів»; 0,43 га біля будинку. Відповідно до Державних актів на право власності на земельну ділянку від 29 жовтня 2010 року ОСОБА_1 були приватизовані земельні ділянки біля будинку площею 0,1396 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :01:003:0082 та площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером :01:00360139. Земельні ділянки, на які не оформлені документи на право власності, знаходяться в користуванні ОСОБА_1 .

Відповідно до технічної документації із землеустрою, яка складалася на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, якій в подальшому був присвоєний кадастровий номер :01:003:0082, ця технічна документація оформлялася на підставі рішення сесії Рівненської сільської ради від 27 грудня 1996 року № 7/5 першочергово на земельну ділянку площею 0,50 га. Рішенням Рівненської сільської ради від 09 вересня 2010 року № 24/12 затверджено технічну документацію із землеустрою та одночасно уточнено площу земельної ділянки, яка передана ОСОБА_1 згідно рішення від 27 грудня 1996 року № 7/5, відповідно до поданої технічної документації загальною площею 0,1396 га для ведення особистого селянського господарства.

29 жовтня 2010 року на підставі цих рішень Рівненської сільської ради ОСОБА_1 був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,1396 га.

Відповідно до інформації Головного управління ДПС у Волинській області від 21 липня 2021 року ОСОБА_1 за 2020 та 2021 роки нараховано земельний податок за одну земельну частку (пай) в сумі по 155,83 гривень на рік. Крім цього, ОСОБА_1 як пенсіонеру надана пільга по сплаті земельного податку за земельні ділянки площею 0,98 га для ведення особистого селянського господарства та 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Рішенням Рівненської сільської ради від 22 травня 2020 року № 56/34 ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею до 0,60 га із земель сільськогосподарського призначення (рілля) в с.Рівне Любомльського району Волинської області.

Рішенням Рівненської сільської ради від 06 травня 2021 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення (рілля) площею 0,3860 га з кадастровим номером :01:003:0239 в межах с.Рівне Любомльського району Волинської області та цю земельну ділянку передано у власність ОСОБА_2 .

19 травня 2021 року указана земельна ділянка зареєстрована у встановленому порядку на праві приватної власності за ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із ст.23 ЗК України 1990 року, чинного на дату прийняття Рівненською сільською радою рішення від 27 грудня 1996 року № 7/5, право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Приватизація земельних ділянок на той час була передбачена постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року №2200-XII «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» та Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет № 15-92).

Відповідно до Декрету № 15-92 право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 Декрету (наданих, зокрема, для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), у межах норм, установлених ЗК України), посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю (пункт 3).

Отже, пунктом 3 Декрету № 15-92 визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Саме ж по собі рішення сільської ради про передачу у власність земельної ділянки не є правовстановлюючим документом, а лише створює правову підставу для оформлення речового права на землю у встановленому законодавством порядку.

Порядок виготовлення та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку був визначений лише у 1999 року, а саме, Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року № 43 (далі Інструкція № 43), яка втратила чинність 23 серпня 2013 року.

Тобто, на час вирішення питання про передачу земельної ділянки позивачу ОСОБА_1 у власність (27 грудня 1996 року) порядку послідовних дій процедури та форми державного акта затверджено не було, як не було затверджено і самого нормативного акта, яким би регулювалися ці правовідносини.

Законом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ прийнято нову редакцію ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року.

Відповідно до пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2002 року рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. У разі прийняття відповідними органами рішення про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки до 01 січня 2008 року передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів).

Пунктами 1.15 та 1.16 Інструкції № 43 визначено суб`єктів розробки технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку та документи, необхідні для технічної документації.

До технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку обов`язково додається копія справи щодо підготовки рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність (пункт 1.17 Інструкції № 43).

Згідно з пунктом 2.1 Інструкції № 43 роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку виконуються в такій послідовності:

- підготовчі роботи;

- встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки;

- складання кадастрового плану земельної ділянки;

- заповнення бланка державного акта.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 43 підготовчі роботи, серед іншого включають у себе: аналіз висновку державного органу земельних ресурсів про наявні обмеження на використання земельної ділянки; аналіз висновку органу у справах будівництва і архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки; підбір планово-картографічних матеріалів та збирання інформації про опорну геодезичну мережу; проведення рекогносцирування по зовнішній межі земельної ділянки.

Відповідно до пунктів 2.3, 2.4 Інструкції № 43 межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки.

Відповідно до пункту 2.6 Інструкції № 43 кадастровий план земельної ділянки складається в масштабі, який забезпечує чітке зображення всіх елементів і написів. На план наносяться: межі земельної ділянки з описом суміжних землевласників і землекористувачів; поворотні точки меж земельної ділянки; лінійні проміри між точками по межах земельної ділянки; річки, озера, канали, шляхи, лісосмуги, інші елементи ситуації; межі будинків і споруд, розташованих на земельній ділянці; межі вкраплених земельних ділянок сторонніх землевласників і землекористувачів (додається їх список); межі угідь та зон обмежень щодо використання земельної ділянки.

Згідно із ч.ч.4, 7 ст.791 ЗК України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування (ч.7 ст.79-1 ЗК).

У пункті 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07 липня 2011 року N 3613-VI визначено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Частиною 1 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт.

У рішенні сесії Рівненської сільської ради від 27 грудня 1996 року № 7/5, на яке покликається позивачка, не зазначено місцезнаходження (адреси чи інших конкретних координатів) земельних ділянок, які були передані у приватну власність ОСОБА_3 , і це рішення сільської ради саме по собі не є правовстановлюючим документом, а лише створює правову підставу для оформлення позивачем речового права на землю у встановленому законодавством порядку.

Сторона позивача не заперечує того, що правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку ОСОБА_1 не виготовляла.

Суд першої інстанції на підставі досліджених докуазів дійшов вірного висновку, що в матеріалах справи відсутні докази встановлення у передбаченому законом порядку меж цієї земельної ділянок за ОСОБА_1 , які б встановлювались на підставі рішення сесії Рівненської сільської ради від 27 грудня 1996 року № 7/5.

У земельно-кадастрових документах також відсутні записи про належність спірної земельної ділянки саме ОСОБА_1 .

Виготовлення технічної документації на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,50 га на підставі рішення Рівненської сільської ради від 27 грудня 1996 року № 7/5 не дає підстав вважати цю земельну ділянку у таких розмірах сформованою, оскільки за цією технічною документацією рішенням Рівненської сільської ради від 09 вересня 2010 року № 24/12 було уточнено площу земельної ділянки та її розмір визначений у 0,1396 га, на який і була затверджена технічна документація із землеустрою та позивачу виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку.

Рішенням Рівненської сільської ради від 09 вересня 2010 року № 24/12 позивач не оскаржувала, тим самим із ним погодилась.

Надані докази щодо сплати земельного податку за своїм змістом не свідчать, що ці податки позивач сплачувала саме за спірну земельну ділянку.

Таким чином, позивачем не доведено належними і допустимими доказами того, що спірна земельна ділянка була сформована і належала їй на праві власності до моменту прийняття Рівненською сільською радою № 7/168 від 06 травня 2021 року про передачу цієї земельної ділянки у власність третьої особи ОСОБА_2 .

Стосовно відсутності у виготовленій ОСОБА_2 технічній документації із землеустрою на спірну земельну ділянку погодження позивача ОСОБА_1 як суміжного співвласника земельної ділянки суд у відповідності до положень ч.4 ст.263 ЦПК України судом вірно враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14, у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15, у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17, зазначила про те, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною у процесі її приватизації, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не випливає, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може бути підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Вирішення питань, пов`язаних із переданням земельної ділянки у власність, належить до повноважень органу місцевого самоврядування, а земельне законодавство не обмежує права на приватизацію земельної ділянки у зв`язку з відмовою суміжних землекористувачів від підписання акта погодження меж земельних ділянок або неявкою для такого підписання.

Отже, непогодження ОСОБА_1 як суміжним землевласником меж спірної земельної ділянки не є саме по собі безумовною підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та переданні земельної ділянки у власність третій особі ОСОБА_2 , як і в подальшому для скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку.

Крім того, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 уже досить тривалий час (близько десяти років) не проживає в селі Рівне.

Як зазначили в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у зв`язку із погіршенням стану здоров`я позивач переїхала проживати до дочки у місто Любомль. Спірною земельною ділянкою після переїзду позивача упродовж десяти років користувалися свідки під сінокос.

За таких обставин, а також враховуючи ту обставину, що по кадастровій карті спірна земельна ділянка значилася вільною, ознак недобросовісності у діях ОСОБА_2 суд не вбачає.

У відповідності до наведених процесуальних норм позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження передбачених законодавством України підстав її набуття права власності на спірну земельну ділянку, а тому, суд вважає не доведеним факт належності їй прав щодо володіння, користування чи розпорядження цією земельною ділянкою, а відтак і порушення її прав.

Таким чином, ураховуючи встановлені фактичні обставини справи та норми земельного законодавства України, судом встановлено відсутність підстав для скасування рішення Рівненської сільської ради № 7/168 від 06 травня 2021 року, відповідно, й державної реєстрації прав та їх обтяжень на земельну ділянку, яка здійснювалась на підставі указаного рішення органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, суду зі сторони позивача не надано доказів, що підтверджують обставину вини про будь-яке порушення її прав зі сторони відповідача щодо користування, володіння та розпорядження її земельною ділянкою.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, оскільки були предметом розгляду і повно, і всебічно досліджено судом першої інстанції.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Чабана Руслана Леонідовича залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 06 липня 2022 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2022 року.

Головуючий

Судді