Справа № 529/523/22
Провадження № 2/529/207/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2022 року Диканський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Пашнєва В.Г.,

за участю секретаря с/з - Маліноги В.О.

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - адвоката Конюшенко М.А.,

третьої особи - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги - ОСОБА_3 , Диканський районний відділ державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Суми), про звільнення від сплати аліментів та стягнення зайво отриманих грошових сум, використаних не за цільовим призначенням,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 01.07.2022 звернулась до суду з позовом, в якому просить звільнити її від сплати аліментів на користь відповідача ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та стягнути з відповідача на її користь 12870 грн. 50 коп. необгрунтовано стягнутих з неї аліментних сум, витрачених відповідачем ОСОБА_2 не за цільовим призначенням, а також стягнути сплачені нею судові витрати в сумі 3984 грн. 80 коп.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що сторони проживали у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Диканського районного суду розірвано та від спільного проживання в якому у них народилася дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу проживав спільно з позивачкою. Потім, відповідно до рішення Диканського районного суду з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина були стягнуті аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку до досягнення дитиною повноліття.

В подальшому 17.10.2019 року Диканський районний суд видав судовий наказ про стягнення з позивачки на користь відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітків, тому як в той період син почав проживати з батьком - відповідачем.

Отримавши вказаний судовий наказ, відповідач ОСОБА_2 звернув його для примусового виконання до Диканського районного відділу державної виконавчої служби.

З того часу і по теперішній час з позивача стягуються аліменти на користь відповідача по справі на утримання їхнього спільного неповнолітнього сина ОСОБА_4 , а з 28 березня 2022 року з відповідача по справі на користь позивачки стягуються також аліменти на утримання сина ОСОБА_4 через те, що з 28 березня 2022 року син ОСОБА_4 , залишив проживання з відповідачем ОСОБА_2 і проживає з позивачкою.

З урахуванням того, що їхній спільний син ОСОБА_4 - третя особа проживає разом з позивачкою по справі, та перебуває на її повному утриманні з 28 березня 2022 року, остання неодноразово зверталася до відповідача ОСОБА_2 вирішити питання в Диканському районному відділі державної виконавчої служби щодо припинення утримання з позивача на його користь аліментів на утримання сина, бо відповідач їх отримує необгрунтовано і витрачає на власні потреби, не за цільовим призначенням, однак відповідач ігнорує ці пропозиції у зв`язку з чим позивач і звернулася з цим позовом до суду.

06.07.2022 ухвалою судді відкрито провадження по справі та визначено порядок розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні свою позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити.

20.07.2022 року на адресу суду надіслав відзив на позовну заяву позивача в обгрунтування якого вказав, що позов він не визнає повністю. Вказує, що жодних інспекційних відвідувань помешкання, де проживає позивач не відбувалося протягом усього часу проживання сина ОСОБА_4 разом з ним.

Згідно з ч. 2 ст. 186 Сімейного кодексу України у разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Проте, жодних дій, передбачених ч. 2 ст. 186 Сімейного кодексу України позивачка по справі жодного разу не вчиняла.

Позивач ставить суд в оману відносно нецільового використання коштів, щодо проживання дитини, щодо впливу на дитину, щодо інших фактів та обставин, які мають суттєве значення, і можуть вплинути на рішення суду, у тому числі на можливість ухвалення неправосудного рішення.

Також, у відзиві відповідач вказує, що у 2020 році позивач ОСОБА_1 зверталася з заявою про повернення виконавчого листа без виконання, про відсутність претензій по сплаті відповідачем аліментів станом на 01.03.2020 року. Постанову та виконавчий лист позивач отримала 13.03.2020 року, а вже 16.03.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до третьої особи - Диканського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з заявою про прийняття до примусового виконання виконавчого листа повернення виконавчого листа № 529/191/17. Відповідач сплачує мінімальний розмір витрат виконавчого провадження, а саме 153,07 грн. Позивач ОСОБА_1 знає, що дитина проживає з відповідачем, що батько повністю утримує дитину, а вона взагалі не бере ніякої участі у вихованні та утриманні сина, але хоче отримувати кошти. Кошти, які вона отримала у лютому 2020 року - 1800 грн., та у травні 2020 року - 1765,00 грн. - вона залишила собі, дитина з цих 3565 грн. не отримала ні копійки.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Конюшенко М.А. позов не визнали та просили у його задоволення відмовити повністю за безпідставністю.

Третя особа - ОСОБА_3 в присутності своїх батьків - сторін по справі не заперечував проти задоволення позову позивача.

Представник третьої особи Диканський районний відділ державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Суми) до судового засідання не з`явився, але надав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність та вирішення питання залишив на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення учасників по справі, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до вказаних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Диканського районного суду від 24.02.2017 року у справі №529/166/17 було розірвано (а.с. 20).

Від вказаного шлюбу, сторони мають спільну дитину - неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 (а.с. 11).

Згідно судового наказу Диканського районного суду Полтавської області від 17.10.2019 року з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку (а.с. 15).

Згідно довідки-розрахунку заборгованості по аліментам від 20.06.2022 року, складеної начальником Диканського відділу державної виконавчої служби Бринь Н.К., станом на 01.06.2022 року ОСОБА_1 нарахована заборгованість у розмірі 253,26 грн. (а.с. 17).

Відповідно до довідки про склад сім`ї виданої Диканською селищною радою Полтавської області від 15.06.2022 року, зазначено, що ОСОБА_3 із 28.03.2022 року та по теперішній час постійно проживає за адресою АДРЕСА_1 , за зареєстрованим місцем проживання його матері - позивачки ОСОБА_1 (а.с. 13).

Крім цього, актом обстеження №16 від 05.04.2022 року складеного комісією у складі начальника служби у справах дітей Диканської селищної ради - Кудінової І.М. та директора Диканського селищного центру соціальних служб - Півень Ю.В., який є в матеріалах справи встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 проживає в квартирі АДРЕСА_2 , де проживає його матір - позивач ОСОБА_1 , з якою неповнолітній проживає з 28.03.2022 року (а.с. 12).

Відповідно до ч. 1ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Відповідно до ст. 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку, що кожен з батьків зобов`язаний брати участь в утриманні своїх дітей. Один з батьків, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний, зокрема, на підставі рішення суду, сплачувати аліменти на її утримання. Одержувачем таких аліментів, як правило, є особа з якою проживає дитина (другий і батьків, опікун або піклувальник, тощо).

Тобто припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад батько дитини не витрачає отримувані ним аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - батька дитини. При цьому обов`язок матері - платника аліментів утримувати дитину не припиняється.

Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання.

Відтак, з урахуванням предмета даного спору (звільнення від стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником та чи той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Відповідно норм Сімейного кодексу України, вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів матері дитини. При цьому обов`язок платника аліментів утримувати дитину не припиняється. З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи вбачається, що дитина сторін, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 28.03.2022 року проживає разом зі своєю матір`ю - позивачем ОСОБА_1 .

Тобто, змінився сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, та особи, яка їх одержує, тому, враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення від примусового стягнення на користь батька аліментів, бо сімейний стан платника аліментів та особи, що їх одержує змінився, а дитина стала мешкати з матір`ю.

Позивач вважає, що їх спільна дитина ОСОБА_3 з вказаного моменту не проживає з батьком і тим самим не перебуває на його утриманні, а відтак отримані відповідачем аліменти використовуються не за цільовим призначенням, а тому просить суд звільнити її як платника аліментів від цього обов`язку.

Крім того, допитаний у судовому засіданні третя особа - син сторін ОСОБА_3 підтвердив, що починаючи з 28.03.2022 року і по даний час проживає разом з позивачкою - його матір`ю та перебуває на повному її утриманні, тому як батько- відповідач по справі ОСОБА_2 забрав в нього ключі від квартири та до цього часу не повернув речі.

Відповідно до ч. 2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що проживання неповнолітнього ОСОБА_3 з матір`ю і перебування на її повному утриманні свідчить про суттєву зміну обставин, що були підставою стягнення аліментів з позивача і має тягнути за собою звільнення від сплати аліментів.

Відповідно ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Між тим, суд звертає увагу суду, що сплачені аліменти є власністю дитини, але їх одержувач має право розпоряджатися ними виключно на потреби дитини і в її інтересах. При цьому платник аліментів зберігає право здійснювати контроль за цільовим використанням аліментів, що забезпечує дотримання найкращих інтересів дитини.

Витрачання аліментів за цільовим призначенням означає, що той із батьків (або інші особа, відповідно до ст. 179 СК, на ім`я якого вони виплачуються, зобов`язаний спрямовувати їх на забезпечення потреб дитини у харчування, одязі, в охороні здоров`я, отриманні освіти та на створення гідних умов життя дитині. Необхідність контролю за цільовим використанням аліментних платежів виникає, як правило, тоді, коли їх розмір є доволі значним.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 186 Сімейного кодексу України контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці.

У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Згідно з ст. 186 Цивільного кодексу України контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування. Дане положення кореспондує змісту правила ст. 19 СК про участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів. Орган опіки та піклування повинен відреагувати на кожну заяву платника аліментів про проведення такого контролю.

Даний контроль полягає в інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці.

Згідно з ч. 3 ст. 19 Сімейного кодексу України звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду.

Тобто обов`язок перевіряти цільове витрачання аліментів покладений на орган опіки та піклування, проте правом на звернення до суду заявник може скористатися і без попереднього звернення до органів опіки та піклування, особисто зібравши необхідні докази, які підтверджують нецільове використання аліментних платежів.

Разом з тим, статтею 19 Сімейного кодексу України передбачена участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів.

Згідно Порядку здійснення органом опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину, затвердженим Наказом Міністерства соціальної політики України від 15.11.2018 року № 1713, контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюють органи опіки та піклування шляхом проведення інспекційних відвідувань одержувача аліментів.

Безпосереднє проведення інспекційного відвідування покладається на службу у справах дітей відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі її утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання одержувача аліментів із залученням (за потреби) інших посадових осіб суб`єктів соціальної роботи із сім`ями, дітьми та молоддю (психолог, соціальний педагог, фахівець із соціальної роботи). Кількість посадових осіб, що проводять інспекційне відвідування, не може бути меншою ніж дві особи.

Підставою для проведення інспекційного відвідування одержувача аліментів є заява платника аліментів, подана до районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі її утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання одержувача аліментів або до відповідної служби у справах дітей.

Для підтвердження сплати аліментів разом із заявою платник аліментів обов`язково подає розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за останні 12 місяців, виданий відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, а також відомості про місце проживання отримувача аліментів. У разі повторного впродовж року звернення платника аліментів із заявою про проведення інспекційного відвідування подається розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період, що минув з дати проведення попереднього інспекційного відвідування.

Наявність заборгованості зі сплати аліментів є підставою для відмови платнику аліментів у проведенні інспекційного відвідування одержувача аліментів. Відповідний висновок у суду відсутній, будь-яких клопотань з приводу його витребування до суду не надходило.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, керуючись вищенаведеними нормами діючого цивільного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність нецільового використання відповідачем аліментів, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження підстав нецільового використання аліментів з боку відповідача.

Тому, вимога позивача щодо стягнення зайво отриманих грошових сум, використаних не за цільовим призначенням підлягає залишенню без задоволення.

Згідно зі ч.ч. 1, 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Надання платної правової допомоги регламентується Законуом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VI від 05.07.2012 року (із змінами і доповненнями).

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката з надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно роз`яснень, наданих у п.п.47-48 Постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2017 року №10, ВССУ зазначив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено рішення (правова позиція, викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.05.2018 року).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Позивач на підставу стягнення витрат на правничу допомогу ніяких суду доказів надано не було, у зв`язку з чим вимога щодо стягнення цих витрат з відповідача задоволенню також не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 1984,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги - ОСОБА_3 , Диканський районний відділ державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Суми), про звільнення від сплати аліментів та стягнення зайво отриманих грошових сум, використаних не за цільовим призначенням - задовольнити частково.

Припинити стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його доходу (заробітку), щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення заяви до суду, які стягуються на підставі судового наказу Дикансього районного суду Полтавської області від 17 жовтня 2019 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) 80 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили через 30 днів з дня його проголошення, якщо на нього не буде подана апеляційна скарга учасниками справи.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення проголошено 29 серпня 2022 року.

Головуючий: В.Г. Пашнєв