Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №943/1186/21

Провадження № 2/943/241/2022

10 червня 2022 року

Буський районний суд Львівської області

в складі:головуючого-судді Журибіда Б. М.

при секретарі Гута О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Буську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Буської міської ради Золочівського району Львівської області про зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Буської міської ради Золочівського району Львівської області про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, а саме визнати його таким, що має право на середню земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель запасу на території Буської міської ради Золочівського району Львівської області (Побужанської сільської ради) та зобов`язати Буську міську раду внести позивача у списки осіб, які мають право на середню земельну частку (пай) і виділити із земель запасу таку середню земельну частку (пай). Мотивує тим, що був членом та працював у колективному сільськогосподарському підприємстві СТзОВ «Україна» у 1992-1995 роках. У 1991 році колгосп «Іскра» реорганізовано в народне аграрне акціонерне господарство НААГ «Україна». В 1997 р. на базі НААГ «Україна» утворено СТзОВ «Україна» (рішення зборів уповноважених НААГ «Україна» від 24.06.1997 року. Рішенням відповідача від 28.12.1995 року затверджено списки осіб, які мають право на середню земельну частку (пай). Листом архівного відділу Буської районної державної адміністрації зазначено, що позивач не був включений до списку осіб, які мають право на середню земельну частку (пай). Член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Оскільки в позасудовому порядку позивач не може відновити своє порушене право, просить суд позовні вимоги задоволити.

Позивач, до початку судового засідання, подав письмове клопотання про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує, просить його задоволити.

Представник відповідача Буської міської ради подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову, зазначив, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом і не надав доказів поважності причин його пропуску. Просить суд, застосувати строк позовної давності та відмовити в його задоволенні в повному обсязі, розглядати справу у відсутності їх представника.

Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі сторін, третьої особи, суд у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів, без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, в тому числі в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог та заперечень. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 працював та був членом у колективному сільськогосподарському підприємстві СТзОВ «Україна» у 1992-1995 роках, що підтверджується архівною довідкою про кількість відпрацьованих трудоднів (людиноднів) від 27.05.2021 р. за № Г-155.

У 1991 році колгосп «Іскра» реорганізовано в народне аграрне акціонерне господарство НААГ «Україна» (рішення зборів уповноважених від 29.09.1991 року протокол №2).

В 1997 р. на базі НААГ «Україна» утворено СТзОВ «Україна» (рішення зборів уповноважених НААГ «Україна» від 24.06.1997 року.

На час одержання народним аграрно-акціонерним господарством Україна Державного акту на право колективної власності на землю позивач був членом колгоспу Іскра, який після реформування сектору агропромислового комплексу перетворено в народне аграрне акціонерне господарство Україна, а після реорганізації у сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю Україна, що підтверджується архівними довідками за № Г-156 від 27.05.2021 р.

Рішенням відповідача від 28.12.1995 року затверджено списки осіб, які мають право на середню земельну частку (пай). Листом архівного відділу Буської районної державної адміністрації зазначено, що позивач на час прийняття рішення, яким затверджено списки осіб на середню земельну частку (пай), не був включений до списку осіб, які мають право на середню земельну частку (пай).

Відповідно до ст.ст. 22, 23 ЗК України, на час виникнення спірних правовідносин та п.2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам організаціям» за №720 від 08.08.1995 р. право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю.

Виходячи зі змісту вказаних норм особа набуває права на земельний пай за наявності двох умов: перебування у членах колективного сільськогосподарського підприємства, включення до списку осіб, долучених до Державного акту на право колективної власності на землю, одержання цим підприємством такого акту.

Отже, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності, згідно ст. 392 ЦК України, підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам підсудні справи за заявами про право громадян на земельну частку (пай) при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, використання при цьому земельних ділянок із меліоративними системами.

Як зазначено у даній постанові член колективного сільськогосподарського підприємства (КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Відповідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним.

Статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією.

Відповідно до пунктів 16,17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю.

Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Сертифікати на право на земельну частку (пай), є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який посвідчує право власності.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав п. «а» ч.3 ст.152 ЗК України.

Згідно Указу Президента України від 08.08.1995 року за №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають особи, які являються членами сільськогосподарських підприємств на час отримання державного акту.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду України № 2 від 19.03.2010 року) сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (п. 17 розділу X "Перехідних положень "Земельного кодексу). Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту. Невнесення до зазначеного вище списку особи, що була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі, остання відповідно до п.7 Указу Президента України від 08.08.1995 року за №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям...» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою.

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 25 ЗК України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року, право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» документом, що посвідчує право особи на земельну ділянку (пай) також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Згідно вимог п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Посилання сторони відповідача на застосування строку позовної давності судом не приймається до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Верховний Суд України в узагальненні «Практики розгляду судами земельних спорів» від 01.09.2003 року звертає увагу на те, що право на одержання земельної частки (паю) у членів КСП виникає з моменту передачі членам КСП державного акта на право колективної власності на землю.

У постанові Верховного суду України від 29 жовтня 2014 року по справі №6-152цс14 визначено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

У правовій позиції Верховного Суду України викладеній за результатами розгляду справи №6-2469цс16 від 16.11.2016 року, зазначено, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Підсумовуючи наведене, суд встановлює поважність пропуску позивачем строку давності, оскільки останній, через свою юридичну необізнаність, думав, що оскільки фактично працював у колективному сільськогосподарському підприємстві СТзОВ «Україна» у 1992-1995 роках та був членом такого підприємства, має право на земельну частку такого.

Таким чином, оцінюючи в сукупності всі досліджені у справі докази, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню, і як ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, позов слід задовольнити у повному обсязі.

Керуючись ст. 25 Земельного Кодексу України, ст.ст. 12,81, 263-265 ЦПК України, 1216, 1218, 1258, ЦК України, суд -

ухвалив:

Позов задоволити повністю.

Визнати ОСОБА_1 таким, що має право на середню земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель запасу на території Буської міської ради Золочівського району Львівської області (колишньої Побужанської сільської ради).

Зобов`язати Буську міську раду Золочівського району Львівсткої області внести ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , жителя с. Побужани Золочівського району Львівської області, у списки осіб, які мають право на середню земельну частку (пай) і виділити із земель запасу середню земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання.

Суддя: Б. М. Журибіда