Справа № 450/3229/19 Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський М.О.
Провадження № 22-ц/811/3472/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів:Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.

секретар Савчук Г.В.

З участю: позивача ОСОБА_1 та її представника-адвоката Думич Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу №450/3229/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Леськів Г.М. про встановлення факту та визнання права власності,-

в с т а н о в и в :

24 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Леськів Г.М. та просить встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 в період з 01 січня 2004 року по 08 вересня 2018 року, визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку №8 та на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :01:002:0023, які знаходяться на АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , з яким вона з квітня 2003 р. почала проживати у фактичному шлюбі. Зокрема, вона та ОСОБА_4 з того часу постійно проживали разом як чоловік та жінка, у них був спільний побут, вони разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет та мали взаємні права і обов`язки по відношенню один до одного. 05 вересня 2004 року вони повінчалися в церкві Воздвиження Чесного Хреста ( с.Кожичі) про що ім видано Свідоцтво про вінчання № 5/04 від 05.09.2004 року, а державна реєстрація шлюбу для них них була суто формальністю, тому шлюб у державних органах не реєстрували. В листопаді 2007р. вони з ОСОБА_4 за спільні кошти купили будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 , в якому проживали та спільно облаштовували побутовими речами і утримували, засаджували город, збирали урожай.

З 2006 р. ОСОБА_4 почав більше скаржитися на стан здоров`я, тому вона з того часу постійно його доглядала, купувала необхідні ліки, супроводжувала в лікарню, а коли той помер, то займалася його захороненням.

21.09.2009 р. ОСОБА_4 склав заповіт на її ім`я, за яким все своє майно заповів їй. Однак на даний час такий заповіт оскаржує в суді рідний брат померлого ОСОБА_2 .

У зв`язку зі смертю ОСОБА_4 та відкриттям спадщини, у неї виникла необхідність в судовому порядку визнати її право власності на 1/2 вищевказаного будинку та земельну ділянку, як набутих нею спільно з померлим за час проживання однією сім`єю.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 червня 2021 позов задоволено повністю.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_1 з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 в період з 01 січня 2004 року по 08 вересня 2018 року.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_1 право власності на 1/2 (одну другу) частку житлового будинку АДРЕСА_2 загальною площею 72,8 кв.м з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами: погріб, вбиральня, сарай, літня кухня-сарай, гараж, які розташовані за адресою: будинок АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_1 право власності на 1/2 (одну другу) частку земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :01:002:0023, яка знаходиться у селі Верхня Білка Пустомитівського району Львівської області.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у розмірі по 768,40 грн. ( сімсот шістьдесят вісім гривень 40 копійок), з кожного.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, постановлене з порушенням норм матеріального права. Зазначає, що ще за життя брата був з ним у дуже хороших відносинах, часто спілкувалися і довіряли один одному. Апелянту було відомо, що ОСОБА_1 деякий час проживала разом з покійним братом і допомагала йому по господарству, однак вони ніколи не жили однією сім`єю, не мали жодних обов`язків один перед одним та спільного побуту, тим більше як чоловік і дружина.

Якби все було саме так, як у своїй позовній заяві викладає ОСОБА_1 і брат дійсно вважав її своєю дружиною, то він би уклав з коханою жінкою шлюб.

ОСОБА_4 проживав з своєю тіткою - ОСОБА_6 до її смерті, оскільки власних дітей вона не мала і потребувала стороннього догляду.

17.11.2007 року ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_3 (на сьогоднішній день ця вулиця перейменована на АДРЕСА_1 ).

Даний будинок був придбаний за особисті кошти ОСОБА_4 , які він собі відкладав за життя. Що стосується земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , то дана земельна ділянка була безоплатно передана у власність братові ОСОБА_4 на підставі рішення Верхньобілківської ради Пустомитівського району № 293 від 28.12.2007 року та ним приватизована, а тому не може бути об`єктом спільної сумісної власності.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким в позові відмовити.

На виконання вимог ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту ЦПК) на апеляційну скаргу відповідачем ОСОБА_1 дано відзив.

У відзиві зазначає, що не погоджується з апеляційною скаргою ОСОБА_2 , вважає оскаржуване рішення Пустомитівського районного суду Львівської області законним, обґрунтованим, таким, що відповідає вимогам матеріального і процесуального права. Наведені відповідачем ОСОБА_2 обґрунтування в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги у зазначеній справі у зв`язку з поганим самопочуттям. Колегією суддів клопотання залишено без задоволення як необґрунтоване, не підтверджене жодними доказами, дії відповідача ОСОБА_2 направлені на затягування розгляду справи.

Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника-адвоката Думич Н.Б. на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до частини першої ст.367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підтвердження факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_4 надала суду письмові докази та в судових засіданнях першої і апеляційної інстанції підтвердила зазначені факти.

Факт спільного проживання позивача ОСОБА_1 та покійного ОСОБА_4 підтверджується довідкою Верхньобілківської сільської ради № 911від12.09.2018 року (а.с.205), Актом про проживання від 18.03.2019 року (а.с.16) складеним Верхньобілківською сільською радою про проживання позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 разом з 06.04.2003 року в будинку на АДРЕСА_2 .

Маючи намір проживати спільно як чоловік та жінка сімейним життям позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 05 вересня 2004 року повінчалися у церкві Воздвиження Чесного Хреста ( с.Кожичі), що підтверджується Свідоцтвом про вінчання, оскільки церковному шлюбу вони надавали перевагу і вважали для себе основним обов`язком. (а.с.10).

За час спільного проживання в будинку на АДРЕСА_2 , який 17.11.2007 року був куплений за спільні кошти в ОСОБА_6 -тітки покійного ОСОБА_4 та оформлений на ім`я ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_1 разом із ОСОБА_4 робили ремонт в будинку, купували необхідні для проживання їхньої сім`ї речі, побутову техніку, сплачували комунальні послуги, впорядковували благоустрій подвір`я та використовували земельну ділянку за цільовим призначенням. На підтвердження зазначеного, у матеріалах справи містяться копії квитанцій та товарних чеків, рахунки по яких купувалися будівельні матеріали.

Із долученої до матеріалів справи довіреності від 04.07.2018 року, виданої ОСОБА_4 на ім`я позивача ОСОБА_1 вбачається, що у них був єдиний бюджет, позивач вправі була отримувати із рахунків ОСОБА_4 грошові кошти та розпоряджатися ними.

21.09.2009 року, тобто ще далеко до своєї смерті, ОСОБА_4 склав заповіт на ім`я позивача, яким все своє майно заповів ОСОБА_1 .

Наведені вище обставини щодо спільного проживання позивача ОСОБА_1 із ОСОБА_4 однією сім`єю з квітня 2003 року і по час смерті ОСОБА_4 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ведення ними спільного господарства, наявності спільного побуту та взаємних прав та обов`язків, участі тільки позивача ОСОБА_1 в організації поховання ОСОБА_4 підтвердили допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_7 ( сусід), ОСОБА_8 ( двоюрідний брат покійного ОСОБА_4 ).

Суд першої інстанції дав належну оцінку свідченням та зібраним матеріалам справи у їх сукупності та прийшов до вірного висновку, що між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 склалися усталені відносини, притаманні подружжю, що вони проживали спільно як чоловік та жінка з квітня 2003 року по 08 вересня 2018 року та правильно застосував положення ст.ст. 60, 74 Сімейного кодексу України (далі по тексту СК) і задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 .

Пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК передбачено встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Встановлення зазначеного факту судом виникає у випадку, коли є необхідність вирішити питання про виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав.

Відповідно до ч.ч. 2,4 ст.3 СК сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі реєстрації шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, що не заборонені законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства.

Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і, відповідно, право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства.

Європейський суд з прав людини зауважив, що відносини де-факто як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатися сімейним життям.

У справі «Джонстон проти Ірландії» ( справа № ЕСН-1986-8-006) встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони склали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом.

Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 СК.

Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, у яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільно придбане майно як рухомого так і нерухомого ( чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного, довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

За змістом ст.74 СК, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, стаття 74 СК поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази того, що сторони не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Такий правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 25.01.2018 року у справі № 337-5266/15-ц. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно врахувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Зокрема, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту, доцільно врахувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство-це сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Зібраними по справі доказами, судом встановлено факт спільного проживання позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у період з квітня 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 однією сім`єю у АДРЕСА_2 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про набуття його братом ОСОБА_4 земельної ділянки за адресою с.Верхня Білка Пустомитівського району Львівської області, кадастровий номер :01:002:0023 в порядку безоплатної приватизації і належність у зв`язку з цим земельної ділянки до особистої приватної власності ОСОБА_4 суперечать положенням чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.377 Цивільного кодексу України ( в редакції чинній на час спірних правовідносин, далі по тексту ЦК) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, на ту частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

В зазначених положеннях ст.377 ЦК, ст.120 Земельного кодексу розкривається принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 року у справі № 921/158/18 зроблено такий правовий висновок, що особа, яка на законних підставах набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під таким будинком і спорудою після їх набуття, а також власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована. У пункті 49 зазначеної постанови прописано, що ніхто інший, окрім власника цього об`єкта, не може претендувати на вказану земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

У п.8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 року у справі № 910/18560/16 зазначено, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст.120 ЗК України, статті 377 ЦК, інших положеннях законодавства.

Земельна ділянка площею 0,25 га в с.Верхня Білка Пустомитівського району Львівської області, кадастровий номер :01:002:0023 за своїм цільовим призначенням є землею житлової і громадської забудови і на такій земельній ділянці знаходиться житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , що був набутий у спільну сумісну власність позивачем та покійним ОСОБА_4 за час їхнього спільного проживання однією сім`єю, а тому, зважаючи на те, що право власності на Ѕ зазначеного будинку підлягає визнанню за позивачем, то відповідна частина спірної земельної ділянки, на якій знаходиться такий будинок, теж може бути набута у власність і визнана тільки за позивачем як власником Ѕ частини будинку.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, відсутні підстави для її задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1; 375; 383; 384;389-391 ЦПК України , суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 червня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- приватний нотаріус Леськів Г.М. про встановлення факту та визнання права власності- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 15 червня 2022 року.

Головуючий суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк