ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/1965/21Головуючий у 1-й інстанції Білосевич Г.С.
Провадження № 22-ц/817/169/22 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Шевчук Г. М.,

за участі секретаря - Дідух М.Є.

та сторін - представника ОСОБА_1 - адвоката Іванько О.С., представника ТзОВ "Західна агровиробнича компанія" - адвоката Тетері С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції із застосуванням власних технічних засобів "EasyCon" цивільну справу №601/1965/21 за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія" на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 23 листопада 2021 року, ухваленого суддею Білосевич Г.С., повний текст рішення складено 03 грудня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія", сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Лан" про скасування рішень державного реєстратора, усунення перешкод в користуванні земельними ділянками шляхом зобов`язання повернути земельні ділянки з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

у серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ТОВ «Західна агровиробнича компанія» та СТОВ «Агро-Лан», в якому просить скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію переходу права оренди земельних ділянок площами 1,93 га (рілля) (кадастровий номер :01:001:0179) та 1,95 га (рілля) (кадастровий номер :01:001:0180), що розташовані на території села Катеринівка, Кременецького району Тернопільської області, усунути перешкоди в користуванні земельними ділянками шляхом зобов`язання ТОВ "Західна агровиробнича компанія" повернути їй ці земельні ділянки, які належать їй на праві власності.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що дані земельні ділянки, на підставі договорів оренди землі від 21.03.2013 року передані СТОВ «Агро-Лан» у строкове платне користування (оренду) для ведення сільськогосподарського виробництва без зміни їх цільового призначення терміном на 5 років.

12 листопада 2019 року ОСОБА_1 направлено заяви товариству "Агро-Лан" про намір надалі не продовжувати договори оренди землі, термін дії яких закінчується 18.02.2020 року, оскільки її не влаштовують істотні умови договору: розміри та терміни оплати за користування земельною ділянкою.

16 червня 2021 року між нею та ТОВ «ПрофАгроТрейд» укладено договори оренди щодо спірних земельних ділянок, однак при подачі вказаних договорів для проведення державної реєстрації, державним реєстратором було повідомлено, що речове право оренди даних земельних ділянок уже зареєстроване на ТзОВ «Західна агровиробнича компанія» шляхом реєстрації додаткових угод про зміну сторони від 13.12.2017 року та внесення змін до договору оренди від 21 березня 2013 року: від 14.03.2018 року, від 27.02.2020 року щодо земельної ділянки розміром 1,93 га (кадастровий номер :01:001:0179) терміном дії до 26.02.2027 року та додаткових угод про зміну сторони від 13.12.2017 року, внесення змін від 14.03.2018 року по земельній ділянці розміром 1,95 га (кадастровий номер :01:001:0180) терміном до 14.03.2025 року. Однак, зазначених додаткових угод вона не отримувала та не підписувала.

З огляду на те, що договорів оренди та актів приймання-передачі земельних ділянок вона не підписувала, зі свого боку повідомила орендаря, що продовжувати договір оренди наміру не має, між нею та ТзОВ «Західна агровиробнича компанія» жодних зобов`язань не виникло, а тому просила задовольнити її вимоги.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 23 листопада 2021 року позов задоволено.

Скасовано рішення державного реєстратора про реєстрацію переходу права оренди земельної ділянки площею 1,93 га (рілля), кадастровий номер :01:001:0179, та земельної ділянки площею 1,95 га (рілля), кадастровий номер :01:001:0180, розташованих на території села Катеринівка, Кременецького району Тернопільської області до товариства з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія» .

Усунуто перешкоди в користуванні земельними ділянками шляхом зобов`язання ТзОВ "Західна агровиробнича компанія", повернуто ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:0179, площею l.93 га (рілля), та земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:0180, площею 1,95 га (рілля) розташовані на території села Катеринівка, Кременецького районну, Тернопільської області.

Витребувано земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:0179, площею l.93 га (рілля) та земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:0180, площею 1,95 га (рілля), які належать ОСОБА_1 ..

Стягнуто солідарно із ТзОВ «Західна агровиробнича компанія» та СТОВ «Агро-Лан» на користь ОСОБА_1 1816 гривень понесених судових витрат.

Повернути ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір в розмірі 1816 гривень.

В апеляційній скарзі представник ТзОВ "Західна агровиробнича компанія" адвокат Тетеря С.І. просить скасувати рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 23 листопада 2021 року та винести нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги представник апелянта зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що обов`язок доказування справжності підпису позивача у додаткових угодах до Договорів оренди землі лежить на відповідачах, а не позивачу, і як наслідок, встановив, що позивач не підписувала Додаткових угод до Договорів оренди землі на підставі припущень, що є порушенням норм ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Судом першої інстанції не надано жодної оцінки доводам, що внаслідок виконання ним Договорів оренди землі та додаткових угод до них, зокрема, шляхом виплати позивачу орендної плати, додаткові угоди до договорів оренди землі не можуть вважатися неукладеними згідно з висновком Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 10.04.2019 року у справі № 390/34/17. З огляду на вказані приписи не можна вважати неукладеним договір оренди землі після його повного або часткового виконання сторонами.

У позовні заяві представник позивача зазначила, що ОСОБА_1 нібито дізналася про державну реєстрацію прав оренди на спірні земельні ділянки за ТзОВ "Західна агровиробнича компанія" під час подачі для державної реєстрації договорів оренди землі, укладених нею щодо спірних земельних ділянок з іншим орендарем - ТзОВ "Профагротрейд" 16.06.2021 року. При цьому, всупереч вимогам ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України представник позивача не надала суду жодних доказів у підтвердження вказаних доводів, ані під час подачі позовної заяви, ані в ході судового розгляду. Суд першої інстанції залишив поза увагою аргументи і доводи ТзОВ "Західна агровиробнича компанія" щодо порушення позивачем встановленого у ст. 257 ЦК України строку позовної давності при зверненні до суду з вимогою про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію переходу права оренди на спірні земельні ділянки до ТзОВ "Західна агровиробнича компанія".

Представник ОСОБА_1 адвокат Іванько О.С. подала відзив на апеляційну скаргу представника ТзОВ "Західна агровиробнича компанія" адвоката Тетеря С.І. у якому зазначила, що подані копії додаткових угод не містить усіх необхідних істотних умов договору оренди землі, які передбачені Законом України "Про оренду землі." Договір оренди землі між ОСОБА_1 та ТзОВ "Західна агровиробнича компанія" укладений не був, що підтверджено представником відповідача у судовому засіданні при розгляді справи в суді першої інстанції.

Під час проведення державної реєстрації прав оренди на спірні земельні ділянки за ТзОВ "Західна агровиробнича компанія" державний реєстратор залишив поза увагою існуючі суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на земельні ділянки позивача, а саме - наявність зареєстрованих прав оренди за СТОВ "Агро-Лан", не перевірив відсутність суперечностей, що існували на дату прийняття документів для реєстраційних дій, та не прийняв рішення про відмову у державній реєстрації всупереч статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а натомість, прийняв рішення про державну реєстрацію речового права оренди без відповідної правової підстави - Договору оренди. Отже, слід дійти висновку, що реєстрація за неукладеними між сторонами договорами оренди, порушує права та законні інтереси позивача на користування та розпорядження своєю власністю (земельними ділянками), що суперечить вимогам статті 317 ЦК України, а тому таке право підлягає відновленню шляхом скасування державної реєстрації права оренди.

Щодо строку позовної давності, то ОСОБА_1 не могла дізнатись про порушення свого цивільного права, яке полягає у реєстрації державним реєстратором додаткової угоди до договору оренди землі про заміну сторони у договорі оренди, оскільки знала, що договір оренди землі, укладений із СТОВ "Агро-Лан" діяв протягом 2018, 2019 років.

У судовому засіданні представник ТзОВ "Західна агровиробнича компанія" адвокат Тетеря С.І. апеляційну скаргу підтримала з мотивів, викладених в ній.

Представник ОСОБА_1 адвокат Іванько О.С. апеляційну скаргу представника ТзОВ "Західна агровиробнича компанія" адвоката Тетеря С.І. не визнала, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Представник СТОВ "Агро-Лан" у судове засідання не з`явився проте був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що у відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутності.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірні додаткові угоди від 10 жовтня 2017 року та від 14 лютого 2018 року ОСОБА_1 не підписувала, тому є неукладеними, оскільки відсутні у неї примірники. Крім цього, суд вважав, що саме на відповідачів покладається обов`язок представити докази щодо дійсності підписів ОСОБА_1 на додаткових угодах.

Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції не погоджується, виходячи з такого.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори, інші правочини, юридичні факти.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належать земельні ділянки площами 1,93 га (кадастровий номер :01:001:0179) та 1,95 га (кадастровий номер :01:001:0180) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Катеринівської сільської ради Кременецького району Тернопільської області згідно Державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 778298 та серії ЯА № 778297 (т.1, а.с. 16-17).

21 березня 2013 року між СТОВ «Агро-Лан» та ОСОБА_1 укладено договори оренди землі за якими, ОСОБА_1 передано СТОВ «Агро-Лан» в оренду земельну ділянку площею 1,95 (кадастровий номер :01:001:0180) та земельну ділянку площею 1,93 га (кадастровий номер :01:001:0179), що розташовані на території Катеринівської сільської ради Кременецького району Тернопільської області, терміном на п`ять років (т.1, а.с.85-89, 95-98).

12.11.2019 року ОСОБА_1 надіслала директору СТОВ «Агро-Лан» повідомлення про свій намір надалі не продовжувати договори оренди належних їй земельних ділянок (т. 1, а.с. 23, 24).

13.12.2017 року укладені між ОСОБА_1 , СТОВ «Агро-Лан» та ТзОВ «Західна агровиробнича компанія» додаткові угоди (про зміну сторони та внесення змін до договору оренди) до договору оренди від 21.03.2013 року щодо земельних ділянок площею 1,95 (кадастровий номер :01:001:0180) та площею 1,93 (кадастровий номер :01:001:0179), в яких вказано, що зі згоди орендодавця (яка виражається шляхом підписання даного договору) орендар передає, а новий орендар приймає на себе права та обов`язки сторони (орендаря), передбачені в договорі оренди. Додатково крім заміни сторін орендаря, сторони домовились внести зміни у договір оренди землі в пункт 5 та 9 викласти в редакції: "нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 74891,46 грн. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 13 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 9735,89 грн за рік оренди. Новий орендар самостійно здійснює необхідні дії для державної реєстрації права оренди згідно до законодавства України. Орендодавець та орендар повинні сприяти та не перешкоджати новому орендарю" (т. 1, а.с. 89, 90, 99, 100).

14.03.2018 року між ОСОБА_1 та ТзОВ «Західна агровиробнича компанія» укладені додаткові угоди (про внесення змін до договору оренди землі від 21.03.2013) щодо двох вищезгаданих земельних ділянок, якими внесено зміни у пункт 9 - договір укладено строком на сім років, сплив якого починається з моменту укладення додаткової угоди до договору оренди землі, але в будь-якому випадку дана додаткова угода та право оренди на підставі її є чинним до моменту закінчення збирання врожаю орендарем. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право на його поновлення, повинен повідомити не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору (т.1, 91, 101).

27.02.2020 року між ОСОБА_1 та ТзОВ «Західна агровиробнича компанія» укладена додаткова угода (про внесення змін до договору оренди землі від 21.03.2013 року), якою внесенні зміни у договір оренди землі в пункт 8: договір оренди укладено на сім років і діє до 26 лютого 2027 року (т. 1, а.с. 102).

Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.08.2021 та витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 129252856 від 27.06.2018 року і № 205036686 від 23.03.2020 року вбачається, що право оренди на належні ОСОБА_1 земельні ділянки передане від СТОВ «Агро-Лан» до ТзОВ «Західна агровиробнича компанія». Підставою для державної реєстрації державним реєстратором вказано: договір оренди землі від 21.03.2013 року та додаткова угода по зміну сторони та внесення змін до договору оренди від 13.12.2017 року, додаткова угода до договору оренди землі від 14.03.2018, укладені між ТзОВ «Західна агровиробнича компанія», СТОВ «Агро-Лан» та ОСОБА_1 (щодо земельної ділянки із кадастровим номером :01:001:0180); договір оренди землі від 21.03.2013 року та додаткова угода по зміну сторони та внесення змін до договору оренди від 13.12.2017 року, додаткова угода до договору оренди землі від 14.03.2018 року, додаткова угода до договору оренди землі від 27.02.2020 року, укладені між ТзОВ «Західна агровиробнича компанія», СТОВ «Агро-Лан» та ОСОБА_1 (щодо земельної ділянки із кадастровим номером :01:001:0179) (т. 1 а.с. 124-129, 136-139).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає у згоді сторін взяти на себе певні обов`язки. У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як висновок, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Згідно із статтею 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі -ЗК України), Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду землі" та у відповідності до ч. 1, 2 ст. 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

У статті 6 зазначеного Закону визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно з вимогами ст. 13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За частиною першою статті 14 Закону України "Про оренду землі" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір оренди землі укладається в письмовій формі.

За частинами першою, другою статті 15 Закону України "Про оренду землі" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19) …[не підписання договору оренди землі однією із сторін такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Належним способом захисту є усунення перешкод у користуванні належним позивачу майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки].

Отже, власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсності змісту правовідносин, які склалися у зв`язку з фактичним використанням земельної ділянки.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, в суді апеляційної інстанції було подано оригінали: додаткової угоди № б/н від 13.12.2017 року до договору оренди землі від 21.03.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та СТОВ "Агро-Лан", щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0180; додаткової угоди № б/н від 13.12.2017 року до договору оренди землі від 21.03.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та СТОВ "Агро-Лан", щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0179, які підписані ОСОБА_1 з однієї сторони та СТОВ "Агро-Лан" та ТОВ "Західна агровиробнича компанія" з іншої сторони.

У п. 1 обох додаткових угод передбачено, що: "Зі згоди орендодавця ( ОСОБА_1 ) (яка виражається шляхом підписання даного договору) орендар (СТОВ "Агро-Лан") передає, а новий (TpOB "Західна агровиробнича компанія") орендар приймає па себе права та обов`язки сторони (орендаря), передбачені в договорі оренди". Крім того, у назві самих додаткових угод визначено, що вони стосуються заміни сторони та внесення змін до договорів оренди землі № б/н від 21.03.2013 року.

Відтак, на підставі додаткових угод, виходячи з їхньої назви і змісту, відбулася заміна сторони орендаря спірних земельних ділянок за договорами оренди землі № б/н від 21.03.2013 року, які не є передачею спірних земельних ділянок в суборенду і відчуженням права оренди цих ділянок, що є іншими правовими інститутами.

Отже, заміна орендаря у договорах оренди землі № б/н від 21.03.2013 року з СТОВ "Агро-Лан" на ТзОВ "Західна агровиробнича компанія" відбулося з дотриманням визначеного законодавством порядку та за наявності згоди ОСОБА_1 .

Після укладення додаткових угод до договорів оренди землі ТзОВ "Західна агровиробнича компанія" 02.03.2018 року та 13.09.2018 року зареєструвало за собою право оренди на спірні земельні ділянки, використовувало їх у своїй господарській діяльності та починаючи з 2018 року щорічно виплачувало ОСОБА_1 орендну плату за користування земельними ділянками, що свідчить про волевиявлення позивача на їх передачу в оренду товариству.

Як вбачається із позовної заяви та підтверджено в судових засіданнях представником ОСОБА_1 адвокатом Іванько О.С., що підставами звернення до суду було те, що позивач не знала про ці додаткові угоди та їх не підписувала.

У матеріалах справи відсутні беззаперечні докази, які б свідчили, що наявні у матеріалах справи оригінали оспорюваних додаткових угод від 13 грудня 2017 року та 14.03.2018 року, 27 лютого 2020 року підписані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Крім цього, ОСОБА_1 не скористалась своїм правом подати у межах підготовчого провадження до суду: або висновок експерта щодо справжності її підпису у додаткових угодах, виготовлений на її замовлення відповідно до ст. 106 ЦПК України; або клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи для підтвердження викладених у позовній заяві обставин, на які вона посилається як на підставу позову в цій справі, тобто непідписання нею додаткових угод.

Судами як першої інстанції, так і апеляційної інстанцій пропонувались заходи щодо призначення судово-почеркознавчої експертизи, однак представник ОСОБА_1 адвокат Іванько О.С. відмовилась, тому колегія приймає до уваги лише надані сторонами докази та наведені ними доводи.

Доказів на спростування тверджень про не підписання позивачем цих угод матеріали справи не містять і не підтверджуються жодними іншими документами, тому суд був позбавлений можливості надати правильну оцінку на предмет належності ОСОБА_1 наявним в оспорюваних додаткових угодах підписам.

Отже, проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 , підписавши 13 грудня 2017 року та 14.03.2018 року додаткові угоди про заміну сторони до договору оренди від 21.03.2013 року, проявила свою згоду щодо відсутності заперечень проти покладення обов`язку первісного боржника на іншу особу. Чинним законодавством встановлено лише форму правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні-цей правочин вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання (статті 513, 520, 521 ЦК України).

Із відомостей на виплату готівки за № 9 від 26.03.2018 року; за № 3 від 03.04.2018 року; за № 8 від 23.11.2018 року; за № 66 від 29.03.2019 року; за № 000003411 від 04.09.2020 року; за № 000003975 від 11.09.2020 року та платіжного доручення № від 10.11.2021 року слідує, що ОСОБА_1 розписана про отримання орендної плати по договору оренди землі від 21.03.2013 року. Орендна плата виплачувалась ТзОВ «Західна агровиробнича компанія» на виконання договору оренди від 21.03.2013 року, що свідчить про виконання умов договору сторонами (т. 1, а.с. 105-123). В зв`язку з цим спростовуються доводи ОСОБА_1 про не укладеність оспорюваних додаткових угод.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові ОП ВС від10.04.2019 року у справі № 390/34/17.

Таким чином, встановивши, що оспорювані договори позивачем підписувалися, тому вони є укладеними, суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, а також дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для усунення позивачу перешкод у користуванні та розпорядженні належним йому майном, шляхом повернення спірної земельної ділянки.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування рішень державного реєстратора, суд першої інстанції допустив порушення норм ч. 3 ст. 26 Закону № 1952-IV, залишивши поза увагою те, що їх формулювання не відповідало вимогам абзацу третього цієї норми.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі №48/340 (провадження №12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі №923/876/16 (провадження №12-88гс19) та багатьох інших.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до не правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині скасування державної реєстрації права оренди спірної земельної ділянки.

Спір у цій справі є спором про стверджуване порушення цивільного права та законного інтересу позивача як користувача землі з боку іншої особи.

Суд першої інстанції не правильно врахував аксіому цивільного судочинства "jura novit curia" - "суд знає закон", яка надає суду право визначити та застосувати ту правову норму, яка підлягає застосуванню до конкретних правовідносин, оскільки неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При визначені суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої діяльності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Як вбачається із матеріалів справи, у 02 грудня 2021 року представник ТзОВ "Західна агровиробнича компанія" адвокат Тетеря С.І. подала до суду клопотання про приєднання доказів до справи. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу вона подала:

1) детальний опис наданих послуг та здійснення витрат в процесі надання адвокатами АО "ЕВЕРЛІГАЛ" професійної правничої (правової) допомоги ТзОВ "Західна агровиробнича компанія" у справі № 601/1965/21;

2) засвідчену копію акту приймання-передачі наданих послуг в рамках правової (професійної правничої) допомоги № 21/11/05-19 від 16.11.2021 року за Договором про надання професійної правничої (правової) допомоги № 21/11-04 від 05.11.2021 року;

3) засвідчену копію Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № 21/11-04 від 05.11.2021 року;

4) засвідчену копію Додаткової угоди № 21/11/05-19 від 05.11.2021 до Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № 21/11-04 від 05.11.2021 року;

5) засвідчену копію рахунку № 307 від 05.11.2021 року;

6) засвідчену копію платіжного доручення № від 19.11.2021 року.

Положеннями статей 133, 137, 141 ЦПК України, статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність " передбачено, що суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принцип співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин та складності справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ "Західна агровиробнича компанія" 20000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

У відповідності до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, судове рішення у даній справі не може залишатися в силі, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ..

За приписами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, тому слід стягнути із ОСОБА_1 судові витрати у сумі 2724 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в користь товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія" у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України та 20000 грн за надання правничої допомоги у суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія" - задовольнити.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 23 листопада 2021 року за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія", сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Лан" про скасування рішень державного реєстратора, усунення перешкод в користуванні земельними ділянками шляхом зобов`язання повернути земельні ділянки з чужого незаконного володіння скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія", сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Лан" про скасування рішень державного реєстратора, усунення перешкод в користуванні земельними ділянками шляхом зобов`язання повернути земельні ділянки з чужого незаконного володіння - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючої село Рибча, Кременецького району, Тернопільської області) в користь товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія" (місто Дубне, Рівненська область, ) 2724 грн сплаченого судового збору за розгляд справи в апеляційній інстанції та 20000 грн за надання правничої допомоги у суді першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 вересня 2022 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

Г.М. Шевчук