Провадження №2/523/2274/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2022 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м.Одеси у складі:

головуючої судді - Середи І.В.,

за участю секретаря - Щербан О.Д.,

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №2 в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5 , до ОСОБА_2 , третя особа: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіку та піклування, про вселення, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5 , третя особа: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіку та піклування, про визнання втративши ми право користування приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5 , звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіку та піклування, про вселення в квартиру АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_6 вказала на те, що з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі і мають доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з донькою вони постійно проживали в квартирі АДРЕСА_1 . 01.09.2020 р. відповідач вигнав їх з донькою, змінив замки в квартирі і не впускає по теперішній час.

22.02.2021 р. відповідач подав відзив на позов з позовом не погодився, вважає його необгрунтованим, позивач приховує факт розірвання шлюбу, з січня припинили подружні стосунки, позивачку разом з донькою він не виганяв, вона добровільно залишила квартиру. Проживає в квартирі своєї матері, тому житлом забезпечена.

Відповідач звернувся з зустрічним позовом та просив визнати ОСОБА_6 разом з ОСОБА_8 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 вказуючи на те, що позивач у січні 2020 року добровільно пішла від нього та почала проживати за місцем своєї реєстрації. За рішенням суду їх шлюб розірвано.

06.11.2020 р. провадження у справі було відкрито.

01.04.2021 р. судом прийнято до провадження зустрічний позов .

В судовому засіданні позивач підтримала позов та вказала на те, що відповідач створив такі умови , що вона змушена була тимчасово виїхати з квартири для врегулювання їх відносин і збиралася повернутися, а не виселятися. В квартирі проведено ремонт облаштовано кращі умови для виховання та розвитку дитини. Крім того, з приводу скандалів вона зверталася в поліцію і було складено адміністративний протокол на відповідача.

Відповідач зазначив, що позивачка добровільно виселилася з квартири разом з донькою, тому просив задовольнити зустрічний позов, вважає, що донька має проживати разом з матір`ю.

Представник заінтересованої особи в засідання не прибув і з заявами про відкладення розгляду справи до суду не звертався.

Заслухавши сторони та свідка, дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_6 та зустрічний позов ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за матір`ю відповідача - ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

12.02.2021 р. Суворовською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №88/2021 на підставі заяви її сина ОСОБА_2 .

В квартирі зареєстровані відповідач ОСОБА_2 з 23.09.1997 р. та його донька ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 10.08.2018 р. і по теперішній час.

Сторони разом з донькою проживали спільно до вересня 2020 р. в квартирі.

Позивачка зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 і за вказаною адресою проживає разом з донькою з вересня 2020 р. .

07.12.2020 р. Суворовський районний суд м.Одеси задовольнив позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, справа №523/14348/20.

21.10.2020 р. суддею Суворовського районного суду м.Одеси у справі №523/15215/20 ухвалено постанову по розгляду протоколу про адміністративне правопорушення за ст.173-2 ч.1 КУпАП відносно ОСОБА_2 , за результатами розгляду його звільнено від відповідальності, затосовано усне зауваження та закрито провадження у справі.

Згідно з актом складеним сусідами відповідача 18.02.2021 р. ОСОБА_6 в січні 2020 р. добровільно, без примусу, виїхала з квартири разом з неповнолітньою дитиною, вивезла свої та речі дитини.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_11 , який вже тривалий час знає сторони, повідомив, що відгукнувся на прохання відповідача і допомагав з переїздом позивачки та перевезенням речей. Зазначив, що спілкування в той день було емоційним саме з боку позивачки, відповідач навіть за характером є мяким і не рішучим, тому і позивачка завжди до нього висувала претензії. Жодних дій, які б вказували на те, що саме відповідач виганяв та виселяв дружину і дитину не вдбувалося. Навпаки переїзд виглядав як власне бажання позивачки.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом норм ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з нормами ч.1,3 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

За положеннями ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.2 ст.156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

За нормами ч.1,4 ст. 29 ЦК України м ісцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України).

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(ст. 391 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст.405 Цивільного кодексу України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 2 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї.

За ч. 1 ст. 3 цієї Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ст.27 Конвенції про права дитини).

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», охороною дитинства є система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Частиною 2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Враховуючи норми ст.ст.1268 , 1296 ЦК України відповідач є правонаступником власника, оскільки вважається таким, що прийняв спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , і яка належить йому з часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, що позивачка не була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_3 , будь-яких договорів щодо її права користування в цій квартирі з попереднім власником не укладала, має окреме зареєстроване місце проживання.

Отже, враховуючи встановлені обставини право на житло позивачки не порушено, оскільки вона не набула такого права в квартирі АДРЕСА_3 , з цих же підстав не можна визнати позивачку такою, що втратила право користування квартирою.

Що стосується вимог заявлених в інтересах неповнолітньої доньки, то судом було встановлено, що її адреса проживання зареєстрована разом з батьком, тому вона має законне право на користування житловим приміщенням в даній квартирі .

Однак разом з тим, в силу свого віку вона має проживати з одним із батьків.

Як було з`ясовано в процесі розгляду справи і знайшло своє підтвердження як письмовими доказами так і поясненням свідка позивачка виїхала з квартири за власним бажанням, без відповідного примусу на фоні сварки між подружжям. Сторони не визначали місце проживання дитини в судовому порядку, після виїзду з квартири дитина по теперішній час проживає з матір`ю в квартирі АДРЕСА_2 , тому в силу свого віку та виходячи із норми ст. 29 ЦК України місцем ї проживання є місце проживання одного з батьків .

Оскільки донька проживає разом з матір`ю, вона не втратила свого права користування квартирою АДРЕСА_3 , тому вимога в зустрічному позові про визнання її такою, що втратила право користування квартирою є незаконною.

Керуючись ст.ст. 12,13, 76-81,89, 258-259, 263-265, 273,354,355 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5 , в задоволенні позову до ОСОБА_2 , третя особа: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіку та піклування, про вселення.

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5 , третя особа: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіку та піклування, про визнання втративши ми право користування приміщенням.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено 04.08.2022 р.

Суддя