КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/4270/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року м. Київ

Справа № 753/8333/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 серпня 2021 року, ухвалене у складі судді Кравченка М.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

встановив:

У травні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 про стягнення коштів отриманих за договором про завдаток на суму 86 000 доларів США, що за курсом НБУ на час звернення з позовом становило 2 302 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30 листопада 2013 року відповідач ОСОБА_3 отримав від неї 43 000 доларів США згідно з договором про завдаток, так як вказана сума слугувала початку укладення основної Угоди - договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 . Після отримання вказаної суми валютних коштів в якості завдатку, яка дорівнює за своєю еквівалентністю одному мільйону сто п`ятдесят одній тисячі гривень, «продавець» відповідач ОСОБА_3 зобов`язаний був укласти договір купівлі-продажу майна протягом обумовленого строку один місяць.

Угода купівлі-продажу будинку та земельної ділянки за домовленістю сторін повинна була відбутися 26.12.2013 року, але з вини відповідача вказаний договір купівлі-продажу будинку не відбувся, кошти відповідач не повернув, мотивуючи тим, що кошти він витратив на власні потреби, але дав обіцянку, що поверне кошти протягом одного року. Відповідач фактично змусив її пристати на його умови укладання іншої угоди - договору дарування і вона вимушена була погодитись, розуміючи, що завдаток в сумі 43 тис. доларів США може взагалі втратити. Вказану угоду з її боку супроводжував адвокат, який залишив в своєму розпорядженні оригінал договору про завдаток і він в нього знаходився до 13 травня 2020 року. Саме вказана подія унеможливила своєчасно, а саме протягом визначеного законодавством терміну звернутись за судовим захистом.

В даному випадку, беручи до уваги поважність причини, яка знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку зі спливом позовної давності, мають місце підстави вважати, що відлік порушення її прав розпочалося саме з 13 травня 2020 року, тобто з моменту отримання оригіналу договору завдатку від 30.11.2013 року та можливості звернутися до суду.

В той же час, починаючи з 2014 року вона неодноразово зверталась до суду з позовами про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, але за браком доказів суди відмовляли в позовних вимогах. На даний час, маючи неспростовний доказ, а саме договір про завдаток від 30.11.2013 року, виникли вагомі підстави отримати повноцінний судовий захист.

26 грудня 2013 року о 10 годині 30 хв., після укладання договору про завдаток від 30.11.2013 року, в силу обставин, а саме можливої втрати валютних коштів, погодилась отримати в дар від громадянина ОСОБА_3 дачний будинок АДРЕСА_1 за умовою, що «Дарувальник» ОСОБА_3 поверне їй 43 000 доларів США, які ним були отримані в процесі укладання Договору про завдаток. Тобто, її волевиявлення не було добровільним, хоча угода була нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Краснодембським О.А., а в подальшому ОСОБА_3 отримав від неї ще 40 000 доларів США, про що він написав розписку в простій письмовій формі.

Згідно з діючим зконодавством, вказана цивільно-правова угода договір дарування є безоплатною, але події, які відбулись 30.11. та 26.12.2013 року, свідчать про укладання угоди матеріального характеру. Нотаріус, завідомо знаючи про підміну угод, прийняв участь в укладанні договору дарування, а після підписання «дарчої», нотаріально посвідчив укладений між ОСОБА_3 і нею - обдарованою, договір позики, який фактично забезпечував передачу дачного будинку в її власність, тобто вона під тиском укладання договору дарування, а не договору купівлі-продажу, отримала будинок у власність, який в подальшому втратила в березні 2019 року. В процесі укладання договору дарування, а потім укладання договору позики, вона ніяких коштів від відповідача ОСОБА_3 не отримувала, а останній не повернув їй отриману суму завдатку в розмірі 43 000 доларів США, які він зобов`язався повернути протягом одного року.

Тобто, відповідач перед укладанням безоплатної угоди договору дарування, спочатку зобов`язаний був повернути 43 000 доларів США, які він отримав від неї за договором про завдаток. В подальшому він отримав ще 80 000 доларів США.

10 квітня 2016 року вона разом зі своїм чоловіком намагалась змінити статус вказаного подарованого їй будинку, але в процесі виконання обов`язкових дій цивільно-правового характеру не змогла належним чином оформити будинок з причини, яка від неї не залежала.

Всі вимоги, які були пов`язані з відчуженням будинку на її користь, були виконані нею в повному обсязі, про що повідомив відповідач під час проведення слідчої дії 17 березня 2020 року, а саме спільного допиту за участю свідка ОСОБА_3 та потерпілого ОСОБА_4 .

В тексті договору про завдаток від 30.11.2013 року вказані наступні зобов`язання сторін в силу вимог норм діючого законодавства: договір про завдаток від 30.11.2013 року охоплює права обов`язки сторін щодо можливості укладання основного договору - договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , СТ «Струмок» та земельної ділянки. Сторони дійшли згоди в тому, що для забезпечення укладання договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки та будинку, передбачена передоплата 43 000 доларів США, яка має статус завдатку. У випадку безпідставної відмови завдаткодержателя ОСОБА_3 від виконання своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, останній повинен повернути завдаткодавцю подвійну суму передплати протягом 14 діб з моменту відмови від договору. Тобто, відповідач мав можливість повернути позивачу валютні кошти в сумі 43 000 доларів США 14 грудня 2013 року, але не повернув, та згідно з ст. 571 ч.2 ЦК України відповідач ОСОБА_3 зобов`язаний повернути їй подвійну суму завдатку - 86 000 доларів США.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд встановив факт укладення договору завдатку, вказана обставина не заперечувалась сторонами, встановив факт не укладення основного договору, на виконання якого і був переданий завдаток, та відмовив в позові не дослідивши взаємовідносини сторін та не застосувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, в порушення принципу «суд знає закон».

Суд дійшов помилкового висновку, про те, що договір ніби то не був укладений між сторонами. Відповідач не заявляв зустрічних вимог про визнання вказаного договору неукладеним, відсутні судові рішенні, які встановлюють недійсність договору, відтак, в силу презумпції правомірності правочину, правочин є дійсним та підлягає виконанню.

Вказує, що суд не повністю з`ясував всі обставини справи, а саме, не встановив правову природу коштів, які були передані позивачем відповідачу за угодою про завдаток, при тому, що позивач обґрунтовує, що такі кошти є саме завдатком, а відповідач стверджував, що вказані кошти є авансом. Суд не застосував ті норми матеріального права, які регулюють спірні відносини, натомість суд обмежився загальними висновками без встановлення конкретних фактичних обставин та їх правового регулювання

Стверджує, що оскільки договір купівлі-продажу між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана позивачем грошова сума відповідачу у розмірі 43 000 доларів США є авансом, який підлягає поверненню позивачу. При цьому, сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору. При цьому, підлягає врахуванню принцип «Jura novit сигіа» або «суд знає закони», відповідно до якого повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними. Стверджує, що суд не встановив фактичні обставини спору (який статус мають передані кошти - аванс ни завдаток), не застосував до них ті норми матеріального права, які підлягають застосуванню, відповідно фактично не вирішив спір по суті.

Звертає увагу на те, що строк позовної давності не підлягає застосуванню, оскільки його не було пропущено, що було обґрунтовано позивачем під час розгляду справи.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 30 листопада 2013 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено у простій письмовій формі договір про завдаток, що визнається сторонами та підтверджується його копією (а.с.5).

За умовами вказаного договору сторони дійшли згоди в тому, що для забезпечення укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки передбачена передоплата у розмірі 43 000 долари США, яка має статус завдатку. У випадку безпідставної відмови завдаткодержателя ( ОСОБА_3 ) від виконання своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу земельної ділянки він повинен повернути завдаткодавцю ( ОСОБА_1 ) подвійну суму завдатку.

Факт підписання цього договору сторонами визнається, однак відповідач стверджував, що вказаний договір був складений лише формально без мети створення правових наслідків для сторін, обидві сторони його не виконували, фактично будь-які кошти саме за цим договором ніхто нікому не передавав, оскільки у подальшому між сторонами виникли інші цивільно-правові правовідносини відносно будинковолодіння та земельної ділянки, правова оцінка яким надавалась межах інших судових спорів за участю сторін.

Вказані доводи позивачкою не спростовані.

Оціюючи доводи сторін, суд прийняв до уваги, що зміст договору від 30 листопада 2013 року містить неповні і суперечливі відомості про дійсний зміст спірних правовідносин, правова природа передбачених договором коштів залишилась неконкретизованою (завдаток чи передоплата), договір стосовно нерухомого майна укладений у простій письмові формі і нотаріально не посвідчений, істотні умови договору такого виду сторонами не обумовлені, зокрема ціна продажу, ідентифікація об`єктів нерухомого майна, строки укладення основного договору тощо, а сам договір не містить підтверджень факту дійсної передачі коштів, що спростовує доводи позивачки. Інших підтверджень факту передачі коштів ОСОБА_1 ОСОБА_3 , окрім самого договору, матеріали справи не містять, а позивачка в судовому засіданні їх відсутність визнала.

Крім того, формулювання договору вказують на те, що цивільно-правова відповідальність у вигляді виникнення грошового зобов`язання за ним може виникнути у випадку невиконання не цього, а іншого договору - договору купівлі-продажу, який між сторонами взагалі не укладався, а відтак умови для виникнення грошових зобов`язань у відповідача не наступили.

Разом з тим, 26 грудня 2013 року між сторонами були укладені договори дарування садового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що вказує на те, що за безвідплатним договором відповідач передав нерухоме майно позивачці, вона його прийняла у дар, відтак відповідач з її відома вже втратив можливість повторно передати їй у власність те ж саме майно, але за іншим видом договору - договором купівлі-продажу.

Того ж дня позивачка взяла в борг у відповідача кошти в розмірі 30 000$ (тридцять тисяч доларів США), про що ОСОБА_1 власноруч була написана розписка, а також 246 000 грн. (двісті сорок шість тисяч гривень), про що було укладено нотаріально завірений договір позики.

Як встановлено судом першої інстанції із пояснень сторін та матеріалів справи, свої боргові зобов`язання позивачка не виконала, що призвело до стягнення заборгованості у судовому порядку та за виконавчим написом нотаріуса.

Проаналізувавши вищевикладене, суд погодився із твердженнями відповідача про те, що позиція позивачки у неодноразових судових спорах в межах інших і цієї справи дає можливість зробити висновок, що позивач вважає договори дарування садового будинку та земельної ділянки - договорами купівлі продажу, що неодноразово намагалася довести в судовому порядку. Така позиція позивача повністю виключає посилання про невиконання відповідачем будь-яких договірних зобов`язань, а отже відсутні і переконливі підстави позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Враховуючи, що договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки між сторонами за формою і змістом, встановленими цивільним законодавством, укладено не було, тому кошти, зазначені в договорі про завдаток за своєю правовою природою не є завдатком, отже не підлягають поверненню в подвійному розмірі.

Вирішуючи спір на засадах змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, на підставі поданих сторонами доказів, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на зібраних по справі і досліджених судом письмових доказах, не узгоджуються із чинним законодавством України, позивач не довів позовні вимоги належними і допустимими доказами, тому достатніх правових і фактичних підстав для задоволення позову суд не встановив та відмовив у задоволенні позову з підстав недоведеності.

З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог колегія суддів апеляційного суду погоджується, вважає їх законними і обґрунтованими.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно із частинами першої, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору.

Як встановлено судом з пояснень сторін та наявних у матеріалах справи Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.08.2021 року ( а.с. 167-175), 26 грудня 2013 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір дарування садового будинку, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар належний ОСОБА_3 на праві приватної власності садовий будинок АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,0555 га, кадастровий номер :03:004:0183. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краснодембським О. А., зареєстровано в реєстрі за № 690.

26 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір дарування земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар належну ОСОБА_3 на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,0555 га, кадастровий номер :03:004:0183, яка розташована за адресою: Халеп`янська сільська рада Обухівського району Київської області, з цільовим призначенням для ведення садівництва. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краснодембським О. А., зареєстровано в реєстрі за № 689 .

Встановивши, що договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки між сторонами за формою і змістом, встановленими цивільним законодавством, укладено не було, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що кошти, зазначені в договорі про завдаток, за своєю правовою природою не є завдатком.

Встановивши, що змістом самого договору завдатку не підтверджується факт передачі ОСОБА_1 та отримання ОСОБА_3 суми у розмірі у розмірі 43 000 доларів США, відповідач такого факту не визнає, а на його підтвердження позивачем не надано жодних доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що в силу презумпції правочину, встановленої ст. 204 ЦК України, договір завдатку є дійсним та підлягає виконанню, колегія суддів відхиляє як безпідставні, враховуючи наступне.

Оскільки договір завдатку його учасниками укладався з метою забезпечення укладання у майбутньому договору купівлі-продажу земельної ділянки та будинку, то за правилами статті 635 ЦК України цей договір підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню.

У разі недотримання сторонами вимог законодавства про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України.

Положення частини другої статті 215, частини першої статті 218, частини першої статті 220 ЦК України передбачають недійсність правочину, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

За змістом висновку Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2019 року у справі № 569/12745/13-ц , враховуючи, що договір купівлі-продажу майна, який за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладений не був, сторони домовилися укласти такий договір в майбутньому, уклавши договір завдатку, який відповідно до частини четвертої статті 203, частини першої статті 219 ЦК України, не був нотаріально посвідчений, відповідно договір завдатку є нікчемним з моменту його укладення.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 30 листопада 2013 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_7 було укладено у простій письмовій формі договір про завдаток.

Відповідно до змісту вказаного договору, сторони дійшли згоди в тому, що для забезпечення укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою Київська область, Обухівський район, с. Халеп'я, площею 0,0555 га та житлового будинку в С/Т «Струмок № 96, передбачена передоплата у розмірі 43 000 долари США, яка має статус завдатку ( а.с. 5).

Враховуючи, що зазначений договір завдатку, в якому сторони домовлялися укласти в майбутньому договір купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку, не був нотаріально посвідчений, то в силу ст. 220, ч. 1 ст. 635, ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 219 ЦК України зазначений договір завдатку є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції не зазначив, які рішення він дослідив для встановлення обставин справи, у яких позиція позивача є іншою, якими саме формулюваннями це підтверджується, що суд занадто формально підійшов до вирішення даної справи, не встановивши взаємовідносин сторін, самостійно не перевіривши доводи сторін та не надавши правову кваліфікацію. відносинам сторін.

Відповідно до ч. 1 , 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Зі змісту наявних у матеріалах справи заяв представника позивача ОСОБА_8 , пояснень представника позивача ОСОБА_2 вбачається, що судами неодноразово вирішувались спори між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , пов`язані з укладенням договору дарування земельної ділянки та садового будинку, стягнення заборгованості за договором позики. Однак текстів зазначених судових рішень сторонами до матеріалів даної справи надано не було.

Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень», суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Перевіряючи вищенаведені доводи апеляційної скарги позивача, судом апеляційної інстанції зі змісту судових рішень, опублікованих в Єдиному державному реєстру судових рішень було встановлено наступне.

02 серпня 2016 року Обухівським районним судом Київської області було ухвалено рішення про задоволення позовних вимог у справі № 372/1230/16-ц за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Краснодембського Олександра Адамовича, відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції, третя особа - ОСОБА_3 про скасування виконавчого напису та зняття арешту з майна.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 08 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено, а рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Краснодембського О.А., третя особа - ОСОБА_3 про скасування виконавчого напису нотаріуса - відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 372/332/17-ц було залишено без змін постанову Апеляційного суду Київської області від 07 червня 2018 року та рішення Обухівського районного суду Київської області від 15 червня 2017 року , яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу, 3 % річних та відсотки за користування позикою у розмірі 1743 312,93 грн.

Як вбачається зі змісту рішення Обухівського районного суду Київської області у справі № 753/23624/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Краснодемського О.А., приватного виконавця Трофименко М.М. про визнання договорів дарування та позики удаваними та їх скасування, вказаним рішенням відмовлено задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання удаваними договорів дарування дачного будинку та земельної ділянки в СТ «Струмок» на території Халеп`янської сільської ради від 26.12.2013 року, посвідчених приватним нотаріусом КМНО Краснодембським О.А., укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24 жовтня 2019 року було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Краснодембський О.А., Обухівський міськрайонний ВДВС ГТУЮ у Київській області, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном( справа № 372/2238/17).

Постановою Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 15 грудня 2021 року заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 жовтня 2019 року та постанова Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року - скасовані та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову : визнано виконавчий напис від 22 жовтня 2015 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краснодембським О.А., зареєстрований у реєстрі за № 316, яким стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 398 372,00 грн., таким, що не підлягає виконанню.

Як вбачається зі змісту зазначених рішень, обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання договорів дарування удаваними, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а також звертаючись із апеляційними та касаційними скаргами на рішення суду про стягнення боргу за договором позики, на рішення суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивач ОСОБА_1 викладала обставини щодо попередніх домовленостей сторін про можливість укладення договорів купівлі-продажу, однак фактичного укладення між сторонами договорів дарування нерухомого майна, обставини щодо укладення договору позики на суму 246 000,00 грн. та щодо повернення нею ОСОБА_3 40 000,00 доларів США.

Разом з тим, відповідно до змісту вищевказаних судових рішень, звертаючись до суду з позовними заявами, апеляційними та касаційними скаргами, надаючи пояснення по суті справ протягом 2016 - 2020 років, викладаючи фактичні обставини щодо взаємовідносин сторін, пов`язаних із набуттям ОСОБА_1 у власність земельної ділянки та садового будинку, позивач ОСОБА_1 не зазначала про наявність такого факту як передача нею завдатку ОСОБА_3 , з метою майбутнього укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки та будинку, у розмірі 43 000 доларів США.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд не дослідив взаємовідносин сторін, не застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, в порушення принципу «суд знає закони» не застосував положення ст. 1212 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки жодних інших доказів, крім копії письмового договору завдатку від 30 листопада 2013 року та Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачем суду не надано.

Як встановив суд першої інстанції, факт підписання цього договору завдатку сторонами визнається, однак відповідач стверджував, що вказаний договір був складений лише формально без мети створення правових наслідків для сторін, обидві сторони його не виконували, фактично будь-які кошти саме за цим договором ніхто нікому не передавав, оскільки у подальшому між сторонами виникли інші цивільно-правові правовідносини відносно будинковолодіння та земельної ділянки, правова оцінка яким надавалась межах інших судових спорів за участю сторін.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Враховуючи, що зміст договору завдатку, яким «для забезпечення укладення договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки передбачена передоплата в розмірі 43 000 доларів США» - не свідчить про передачу грошових коштів ОСОБА_1 та отримання цих коштів ОСОБА_3 , а будь-яких інших доказів на підтвердження факту передачі коштів позивачем не надано, тобто позивачем не доведено, що ОСОБА_3 без достатньої правової підстави набув кошти у розмірі 43 000 доларів США за договором від 30 листопада 2013 року, то підстави для застосування положень ст. 1212 ЦК України у суду відсутні.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд не застосував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року № 461/5297/16-ц , від 17 червня 2021 року у справі № 711/5065/15-ц - колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені постанови прийняті за інших фактичних обставин справ, відповідно до яких судами було встановлено факт передачі авансу, отримання якого підтверджувалось відповідними розписками.

Крім того, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про відсутність підстав для застосування позовної давності, оскільки у позові відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Отже, вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, то апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 19 серпня 2022 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.