Єдиний унікальний номер судової справи: 490/738/21
Провадження № 22-ц/812/893/22 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
Провадження № 22-ц/812/894/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2022 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Темнікової В.І., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю: представника відповідача - Лемещенко А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2022 року, ухваленого під головуванням судді - Шолох Л.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання бездіяльності відділу державної виконавчої служби неправомірною, стягнення збитків та моральної шкоди та на ухвалу того ж суду від 02 вересня 2022 року, постановлену за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у тій же справі,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (надалі - Центральний відділ ДВС) про визнання бездіяльності відділу державної виконавчої служби неправомірною, стягнення збитків та моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2013 року на його користь з Кредитної спілки «Флагман» стягнуто грошових коштів у сумі 68 626 грн.

На підставі вказаного рішення суду, 12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист №1423/19804/12, який ним пред`явлено до виконання в Центральний відділ ДВС 12 червня 2013 року.

Постановою старшого державного виконавця Центрального відділу ДВС від 19 червня 2013 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №1423/19804/12, який постановою державного виконавця від 25 грудня 2013 року повернуто йому без виконання на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

27 січня 2014 року він вдруге пред`явив виконавчий лист до виконання на підставі якого державним виконавцем 05 лютого 2014 року було відкрито виконавче провадження, а 11 грудня 2015 року винесено постанову про повернення виконавчого листа на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», яку ним отримано лише 05 квітня 2017 року.

Втретє, пред`явив виконавчий лист до виконання 10 квітня 2017 року, постановою державного виконавця від 18 квітня 2017 року було відкрито виконавче провадження та наступною постановою від 29 вересня 2017 року виконавчий лист повернуто без виконання на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2020 року задоволено його скаргу, визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Центрального відділу ДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області під час здійснення виконавчого провадження ВП 53782999 по примусовому виконанню виконавчого листа у справі № 1423/19804/2012, виданого 12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва у період з 19 червня 2013 року до 29 вересня 2017 року. Постанову державного виконавця Центрального відділу ДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області про повернення виконавчого документа стягувачу - скасовано та зобов`язано державного виконавця Центрального відділу ДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа у справі № 1423/19804/2012, виданого 12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва.

Станом на час подання позову державним виконавцем вказана ухвала суду не виконана, виконавче провадження з виконання виконавчого листа №1423/19804/12 не відновлено, будь-яких виконавчих дій не вчинено, що свідчить про свідоме ігнорування Центральним відділом ДВС судового рішення, яке є обов`язковим для виконання на всій території України, а відтак і про неправомірну бездіяльність державної виконавчої служби.

До того, ж з часу відкриття виконавчого провадження, починаючи з 2013 року державними виконавцями Центрального відділу ДВС не вчинювалося належних необхідних виконавчих дій щодо розшуку боржника та його майна, що свідчить про свідоме ігнорування державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження» (Закон №606-XIV від 21 квітня 1999 року у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Постанова державного виконавця від 10 квітня 2017 року про відкриття виконавчого провадження боржнику не вручалася. Керівник та головний бухгалтер боржника державним виконавцем до Центрального відділу ДВС не викликалися, пояснення ними не надавалися, декларація про доходи боржника не витребовувалася, бухгалтерські документи, які підтверджують кредиторську та дебіторську заборгованість державним виконавцем не вивчалися, що на думку позивача, є порушенням частини восьмої статті 48 та пункту 2 статті 36 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, посилаючись на те, що бездіяльність державної виконавчої служби була доведена судовим рішенням та підтверджується матеріалами справи, посилаючись на положення ст. ст. 23, 1173, 1174 ЦК України, на рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції», вважає, що відбувається порушення з боку Держави Європейської конвенції за п.1 ст. 6 - стосовно тривалого невиконання рішення суду від 12 червня 2013 року, п.1 ст.1 протоколу № 1 - втручання у право мирного володіння майном, ст. 13 Європейської конвенції - щодо відсутності ефективних юридичних засобів захисту та забезпечення виконання рішення суду, яке є обов`язковим для виконання і таке повинного гарантуватися саме Державою.

Оскільки на протязі семи з половиною років не виконується судове рішення, йому завдано матеріального збитку в розмірі не стягнутих на його користь грошових коштів в сумі 68 626 грн. Окрім цього, він має право на стягнення з відповідача компенсації за порушення строків виконання судового рішення за весь час прострочення з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три відсотки річних.

Завдану йому моральну шкоду з урахуванням практики Європейського суд з прав людини оцінює в три тисячі Євро, що еквівалентно 102 030 грн ( справа Харук та інші проти України).

Також він майже протягом семи з половиною років вимушений був неодноразово приїздити до м. Миколаєва з м. Южноукраїнськ, щоб звертатися до державного виконавця з різного роду заявами та скаргами, а також багаторазово звертатися до суду за захистом своїх прав стягувача у виконавчому провадженні, він дуже хвилювався, вимушений був винаймати адвоката, в нього погіршився сон, підвищився тиск, розпочалася дратівливість.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо невиконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2020 року по справі №1423/19804/2012 року по відновленню виконавчого провадження, стягнути з Державного бюджету України на його користь грошові кошти у сумі 262 763,67 грн в тому числі, матеріальний збиток у розмірі нестягнутої на його користь суми за рішенням суду у розмірі 68 626,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 77 684,67 грн., три відсотки річних в розмірі 14 423,00 грн., моральну шкоду у розмірі 102 030, 00 грн.

У червні 2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла заява ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, яка обґрунтована тим, що жодних виконавчих дій за період з 01 березня 2021 року до 10 червня 2021 року, окрім як відновлення виконавчого провадження, державним виконавцем не здійснювалось, що на думку позивача, вказує на бездіяльність відповідача.

У зв`язку з чим позивач також просив визнати неправомірною бездіяльність Центрального відділу ДВС під час виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2013 року у справі №1423/19804/12 за період з 01 березня 2021 року до 10 червня 2021 року.

Ухвалою Центрального районного суду м Миколаєва від 17 червня 2021 року прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету на користь ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок компенсації моральної шкоди в розмірі 15 000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог мотивовано тим, що відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення збитків, а саме: недоведеність позивачем факту нанесення йому шкоди саме у вигляді неотримання заборгованості за депозитним договором, укладеним з КС «Флагман», посадовими особами відповідача; відсутність причинно-наслідкового зв`язку між незаконною бездіяльністю посадових осіб відповідача та шкодою, про відшкодування якої заявлено позов (втрати внаслідок неотримання суми коштів за рішенням суду, інфляційних витрат та трьох відсотків річних); неможливістю покладення на державу зобов`язання боржника щодо повернення заявленої суми грошових коштів, обов`язок сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми покладений на боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, яким в даному випадку є кредитна спілка «Флагман». Суд першої інстанції зазначив, що обставиною, яка слугувала для завдання моральної шкоди позивачу, було тривале невиконання судового рішення, спричинене, серед іншого, і бездіяльністю відповідача. Протиправність дій відповідача було встановлено судовим рішенням у справі №1423/19804/2012, яке набрало законної сили, а отже в силу приписів ст. 82 ЦПК України, не підлягала доказуванню.

При визначені розміру компенсації моральної шкоди суд першої інстанції, відповідно до ст. 56 Конституції України, ст. ст. 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, врахувавши ступінь та глибину моральних страждань позивача, характер протиправної бездіяльності відповідача, тривалість та обсяг завданих страждань, а також те, що виконавче провадження, незважаючи на судове рішення, яке набрало законної сили, з приводу обов`язку державного виконавця відновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа було відновлено 01 березня 2021 року вважав, що моральна шкода в сумі 15 000 грн. є достатньою компенсацією за даних обставин.

27 липня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою, в якій просив ухвалити додаткове рішення щодо невирішених позовних вимог.

Заява обґрунтована тим, що суд розглянувши справу не вирішив вимоги про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2020 року по справі №1423/19804/2012 року по відновленню виконавчого провадження та протиправною бездіяльність під час виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2013 року у справі №1423/19804/12 за період з 01 березня 2021 року до 10 червня 2021 року.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2021 року у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що судом під час розгляду справи розглянуто усі позовні вимоги ОСОБА_1 , у зв`язку з чим відсутні підстави для ухвалення додаткового рішення.

Не погодившись із рішенням та ухвалою суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушенням судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду та ухвалу скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в мотивувальній частині рішення не зазначені докази, які були відхилені судом та мотиви їх відхилення, не надана вмотивована оцінка щодо кожного аргументу позивача. В резолютивній частині рішення не зазначено висновок суду про задоволення, або відмову у задоволенні вимоги позивача про визнання бездіяльності відповідача протиправною.

На думку позивача, матеріальний збиток у розмірі нестягнутої на його користь суми за рішенням суду у розмірі 68 626 грн., інфляційні втрати у розмірі 77 684,67 грн., три відсотки річних в розмірі 14 423 грн., був завданий йому через неправомірну бездіяльність відповідача, а тому такий збиток має бути відшкодований за рахунок коштів Державного бюджету України.

Окрім того, в апеляційній скарзі позивач зазначив, що судом не враховано те, що моральна шкода повинна бути відшкодована йому Державою Україна з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Також, стверджує, що судом не враховано висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, щодо застосування вимог ст. 625 ЦК України; висновок викладений у постанові Верховного Суду у справі № 910/10156/17 від 10 квітня 2018 року щодо природи виникнення грошового зобов`язання, що призвело до прийняття невірного рішення.

На думку ОСОБА_1 посилання у рішенні суду на те, що встановлений судами факт бездіяльності державного виконавця у виконавчому проваджені не може бути підставою для покладання на Державу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування стягувачу шкоди, яка дорівнює вартості заборгованості боржника у цьому виконавчому проваджені є такими, що суперечать нормам ст. 56 Конституції України, ст. ст. 23, 1174 ЦК України та не відповідають усталеній судовій практиці.

У відзиві на апеляційну скаргу Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про місце й час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши суддю - доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувані рішення суду в повній мірі відповідають.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2013 року у справі № 1423/1984/12 задоволено позов ОСОБА_1 , стягнуто з Кредитної спілки «Флагман» на його користь заборгованість у розмірі 68 626 грн. (а.с.12-13).

На підставі вказаного рішення суду 12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист №1423/19804/12, який в той же день ОСОБА_1 пред`явлено до виконання до Центрального відділу ДВС (а.с.14-15).

Постановою старшого державного виконавця Центрального відділу ДВС Гаврилюк В.І. від 19 червня 2013 року відкрито виконавче провадження з виконання вказаного вище виконавчого листа №1423/19804/12 (а.с.16)

Постановою старшого державного виконавця Центрального відділу ДВС Іккес Н.О. від 25 грудня 2013 року виконавчий лист № 1423/19804/2012 року повернуто стягувачу ОСОБА_1 без виконання на підставі п.2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»), відсутність у юридичної особи (боржника) майна та коштів на розрахункових рахунках, вжиті державним виконавцем заходи щодо розшуку майна боржника на яке можливо звернути стягнення виявилися безрезультатними (а.с.18).

27 січня 2014 року ОСОБА_1 вдруге звернувся із заявою до Центрального відділу ДВС, яка зареєстрована 03 лютого 2014 року про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №1423/19804/12 на підставі якого 25 лютого 2014 року старшим державним виконавцем Центрального відділу ДВС Іккес Н.О. винесено постанову (а.с.22,23).

Постановою головного державного виконавця Центрального відділу ДВС Звіревич Д.Ю. від 11 грудня 2015 року виконавчий лист № 1423/19804/2012 повернуто стягувачу з підстав відсутності у юридичної особи (боржника) майна та коштів на розрахункових рахунках, вжиті державним виконавцем заходи щодо розшуку майна боржника на яке можливо звернути стягнення виявилися безрезультатними (п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження») (а.с.24).

10 квітня 2017 року ОСОБА_1 втретє, пред`явив виконавчий лист до виконання та постановою державного виконавця Центрального відділу ДВС Звіревич Д.Ю. від 18 квітня 2017 року було відкрито виконавче провадження ВП №53782999 (а.с.30-33).

Постановою державного виконавця Центрального відділу ДВС Юдіної І.М. від 29 вересня 2017 року виконавчий лист № 1423/19804/2012 повернуто стягувачу відповідно до п. 2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» - відсутність майна, на яке можливо звернути стягнення (а.с.36).

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2020 року, яка набрала законної сили 07 серпня 2020 року задоволено скаргу ОСОБА_1 . Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Центрального відділу ДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області під час здійснення виконавчого провадження ВП 53782999 по примусовому виконанню виконавчого листа у справі № 1423/19804/2012, виданого 12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва у період з 19 червня 2013 року до 29 вересня 2017 року. Постанову державного виконавця Центрального відділу ДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області про повернення виконавчого документа стягувачу - скасовано та зобов`язано державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа у справі № 1423/19804/2012, виданого 12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва (а.с.51).

Постановою головного державного виконавця Центрального відділу ДВС Юдіною І.М. відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 1423/19804/2012, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 12 червня 2013 року (а.с.106-108).

Дотепер судове рішення про стягнення на користь позивача суми коштів у розмірі залишається не виконаним.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про визнання бездіяльності Центрального відділу ДВС неправомірною, то як на підставу задоволення своїх вимог позивач посилається на те, що після постановлення ухвали Центральним районним судом м. Миколаєва від 08 липня 2020 року, якою задоволено його скаргу, державним виконавцем не було відновлено виконавче провадження та не проведено жодних виконавчий дій щодо виконання рішення суду.

Згідно з ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Як встановлено, ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2020 року, яка набрала законної сили 07 серпня 2020 року задоволено скаргу ОСОБА_1 . Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Центрального відділу ДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області під час здійснення виконавчого провадження ВП 53782999 по примусовому виконанню виконавчого листа у справі № 1423/19804/2012, виданого 12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва у період з 19 червня 2013 року до 29 вересня 2017 року. Постанову державного виконавця Центрального відділу ДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області про повернення виконавчого документа стягувачу - скасовано та зобов`язано державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа у справі №1423/19804/2012, виданого 12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва (а.с.51).

Під час постановлення вказаної вище ухвали представник Центрального відділу ДВС присутній не був.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 25 серпня 2020 року звертався до Центрального районного суду м. Миколаєва про направлення судом на його адресу та адресу Центрального відділу ДВС копії вказаної вище ухвалу суду, яка зареєстрована 03 вересня 2020 року та копія якої йому була направлена Центральним районним судом м. Миколаєва 09 вересня 2020 року (а.с.49-50).

Доказів на підтвердження направлення та отримання копії ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2020 року Центральним відділом ДВС матеріли справи не містять.

З оглянутої в суді апеляційної інстанції цивільної справи №1423/19804/2012 за скаргою ОСОБА_1 також не вбачається направлення на адресу Центрального районного відділу ДВС копії ухвали та її отримання згідно заяви ОСОБА_1 .

Як пояснив під час апеляційного розгляду представник Центрального відділу ДВС, про вказану вище ухвалу стало відомо лише після отримання відділом позову ОСОБА_2 по даній справі наприкінці лютого у зв`язку з чим і було відновлено виконавче провадження ВП 53782999 по примусовому виконанню виконавчого листа у справі № 1423/19804/2012, виданого 12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва.

Постановою головного державного виконавця Центрального відділу ДВС Юдіною І.М. 01 березня 2021 року відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 1423/19804/2012, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 12 червня 2013 року, яку направлено на адресу ОСОБА_1 за вих. №12342 10 березня 2021 року (а.с.106-108, 198).

Отже, наведене свідчить про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання бездіяльності Центрального відділу ДВС щодо виконання ухвалу суду по відновленню виконавчого провадження.

У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання (ч.2 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження»).

За положеннями ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Отже, аналізуючи зміст вказаних вище норм справи слід дійти висновку, що примусове виконання рішення суду у разі відновлення виконавчого провадження відбувається лише за ініціативою стягувача, виходячи з обставин даної справи - ОСОБА_1 .

Між тим, доказів на підтвердження пред`явлення після отримання вказаної постанови, виконавчого листа № 1423/19804/2012, виданого 12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва для виконання до Центрального відділу ДВС ОСОБА_1. не надано, що є його процесуальним обов`язком.

Таких доказів й не містить виконавче провадження № 53782999, оглянуте під час апеляційного розгляду справи.

Обов`язки і права виконавців передбачені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» в якій зазначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти дії, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За положеннями ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання бездіяльності Центрального відділу ДВС під час виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2013 року у справі №1423/19804/12 за період з 01 березня 2021 року до 10 червня 2021 року, оскільки державний виконавець позбавлений можливості вчиняти будь-які виконавчі дії у відсутність виконавчого листа № 1423/19804/2012, виданого 12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва.

Доводи апеляційної скарги, щодо неврахування усіх наданих доказів на підтвердження вказаних вимог щодо визнання бездіяльності відділу державної виконавчої служби не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням встановлених обставин не можуть бути підставою для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового рішення про задоволення зазначених вимог.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про стягнення збитків та моральної шкоди, колегія суддів погоджується з висновком суду з огляду на наступне.

Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 1 ст. 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.

Відповідно ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Частиною першої статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Частиною 2 ст. 22 ЦК України визначено, що збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо) (ч. 4 ст. 22 ЦК України).

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди судом визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, та інших обставин і негативних наслідків. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Частиною другою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала, у визначених цією нормою випадках, який не є вичерпним, оскільки пункт 3 передбачає, що її відшкодування можливе за наявності інших випадків, передбачених законом.

Протиправність бездіяльності органу державної виконавчої служби під час здійснення виконавчого провадження ВП 53782999 по примусовому виконанню виконавчого листа у справі № 1423/19804/2012, виданого 12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва у період з 19 червня 2013 року до 29 вересня 2017 року встановлена судом.

Під час судового розгляду було встановлено, що саме протиправною бездіяльністю відповідача - органу державної виконавчої служби було порушено право позивача, як стягувача, з примусового виконання судового рішення, надзвичайну тривалість виконавчого провадження у справі, яке триває з червня 2013 року, що на дату звернення до суду позивача з позовною заявою становило майже 8 років, у зв`язку з чим позивач був вимушений докласти додаткових зусиль для захисту свого порушеного права, внаслідок чого відчував страждання, певні морально-психологічні емоції (моральну шкоду).

З огляду на встановлені обставини та положення норм матеріального права колегія суддів вважає підтвердженим факт порушення прав позивача як стягувача у виконавчому провадженні внаслідок протиправної бездіяльності відділу ДВС та надзвичайної тривалістю виконавчого провадження.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року № 6, належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Разом з тим, відповідно до п. 63 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, Суд дотримується точки зору, що заявник зазнав моральних страждань в результаті визнаних Судом порушень, а саме по собі визнання, на думку Суду, не може вважатися достатньою компенсацією.

Компенсація моральної шкоди, зважаючи на її сутність не має та не може мати точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи, що будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз та в кожному конкретному випадку такий розмір має бути різним з урахуванням обставин справи, поведінки сторін та наслідків такої поведінки.

З огляду на вищенаведене суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність стягнення моральної шкоди що з урахуванням вимог розумності і справедливості, достатнім розміром відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди буде 15 000 грн.

Крім того, позивач, звертаючись до суду зазначив, що майнова шкода, яка підлягає відшкодуванню внаслідок такої протиправної бездіяльності визначається ним у розмірі стягнутої за заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2013 року та не повернутої позивачу, як стягувачу у виконавчому провадженні, суми у розмірі 68 626 грн.

Отже, позивач фактично вважає, що орган державної виконавчої служби, за протиправність бездіяльності якого відповідає держава, повинен сплатити за боржника, яким за вказаним рішенням суду є Кредитна спілка «Флагман», кошти у зазначеній сумі. Проте, зазначене рішення суду ще не виконано.

Між тим з огляду на встановлені обставини та наведені норми права, колегія суддів вважає такі доводи позивача безпідставними, висновок суду першої інстанції про те, що в даному випадку держава не може підміняти боржника в зобов`язаннях про повернення зазначеної грошової суми, правильним.

До того ж, на зазначену суму позивачем обраховані інфляційні витрати у розмірі 77 684,67 грн. та три відсотки річних, що складає 14 423 грн., які відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України повинні покладатися на боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання. В даному випадку таким боржником є Кредитна спілка «Флагман», яка не виконала свої зобов`язання по поверненню коштів позивачу.

Більш того, невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника. Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст. ст. 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

Саме такі правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19), від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18) та від 12 серпня 2020 року в справі № 761/7165/17 (провадження № 61-20203св19).

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції постанови Великої Палати Верховного суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц та постанови Верховного Суду у справі № 910/10156/17 від 10 квітня 2018 року в частині, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Принцип диспозитивності цивільного судочинства зобов`язує суд розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ОСОБА_1 просить стягнути суму боргу 68 626 грн. та саме з цією сумою неповернутого боргу пов`язує відшкодування інфляційних витрат та три відсотки річних, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Зі змісту позову ОСОБА_1 вбачається, що інших позовних вимог позивач не заявляв та іншими юридичними фактами їх не обґрунтовував, а відтак судом першої інстанції розглянуті вимоги ОСОБА_1 в межах вимог та доводів позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги про необхідність при визначенні розміру моральної шкоди виходити із розміру справедливої сатисфакції, яку визначає ЄСПЛ у своїх рішеннях при встановленні порушення державами Конвенції, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки позивач у даному випадку помилково ототожнює поняття моральної шкоди та поняття справедливої сатисфакції, які за своїм правовим змістом є різними. Зокрема, поняття справедливої сатисфакції міститься у ст. 41 розділу ІІ Конвенції, який врегульовує питання організації і діяльності ЄСПЛ, тобто є його внутрішньою процедурною нормою. При цьому, колегія суддів виходить з того, що поняття справедливої сатисфакції, вжите у ст.41 Конвенції, є значно ширшим, ніж поняття моральної шкоди, вжите у законодавстві України.

Також, не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції практики ЄСПЛ в аналогічній справі щодо справедливої сатисфакції, зокрема, у справі «Харчук та інші проти України», оскільки як вказувалося вище, справедлива сатисфакція не тотожна моральній шкоді.

Що стосується висновку суду про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, то колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Як на підставу задоволення свої заяви позивач посилається на те, що судом не вирішено усі його вимоги.

Згідно п.1 ч.5 ст. 265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається, зокрема, висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 просив суд, визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2020 року справа №1423/19804/2012 року по відновленню виконавчого провадження та стягнути з державного бюджету України на користь позивача матеріальний збиток у розмірі не стягнутої на його користь суми за рішенням суду у розмірі 68 626 грн, інфляційній витрати у розмірі 77 684,67 грн, три відсотки річних в розмірі 14 423 грн, моральну шкоду у розмірі 102 030 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м Миколаєва від 17 червня 2021 року до розгляду у справі № 490/738/21 прийнято заяву про збільшення позовних вимог, у якій позивач просив також визнати протиправною бездіяльність Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) під час виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2013 року у справі № 1423/19804/12 за період з 01 березня 2021 року до 10 червня 2021 року.

За результатами розгляду заявлених та збільшених ОСОБА_1 позовних вимог Центральним районним судом м. Миколаєва 26 січня 2022 року ухвалено рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету на користь ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок компенсації моральної шкоди в розмірі 15 000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову в іншій частині, суд мав на увазі усі заявлені позивачем вимоги в тому числі, й вимоги стосовно стягнення матеріального збитку та визнання бездіяльності відділу державної виконавчої служби неправомірною.

За такого, судом першої інстанції розглянуто усі позовні вимоги ОСОБА_1 , а відтак відсутні підстави для ухвалення додаткового рішення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не конкретизовано та не зазначено, які саме інші вимоги розглянуті не заслуговують на увагу, оскільки суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог (ст. 13 ЦПК України), які виходячи з матеріалів справи (позову, заяви про збільшення позовних вимог) були розглянуті судом, про що зазначено в мотивувальній частині рішення суду.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, які ухваленні з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2022 року та ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: В.І. Темнікова

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 28 листопада 2022 року.