ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

при секретарі : Коротун І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Грищенка Олега Володимировича на рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просила визнати ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає те, що вона разом з сином та чоловіком проживає у квартирі, АДРЕСА_2 , яка належить їй на праві користування. В зазначеній квартирі на момент звернення до суду з позовом зареєстровані : позивачка, її чоловік, ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 , сестра ОСОБА_2 , та племінники ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .. Однак, ОСОБА_2 , хоч і зареєстрована за вказано адресою, однак з початку 2006 року не проживає та квартирою не користується. В період з 2006 по 2018 року ОСОБА_2 проживала за адресою: АДРЕСА_3 . З моменту вибуття з місця проживання у смт. Безлюдівка та до теперішнього часу її місце проживання не відоме. Позивач стверджує , що відповідач в квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, в утриманні будинку участі не бере.

Заочним рішенням Київського районного суду м.Харкова позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , такою , що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1

У червні 2021 року ОСОБА_2 подала заяву про перегляд заочного рішення. Просила переглянути заочне рішення Київського районного суду м.Харкова від 24.03.2021 року та скасувати його .

За результатами перегляду заочного рішення , рішенням Київського районного суду м.Харкова від 04 листопада 2021 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

З рішенням не погодилась ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу через свого представника ОСОБА_8 .. В обґрунтування скарги вказувала на те , що рішення районного суду є таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Разом з тим , апелянт вважає, що судом порушено принцип рівності та змагальності сторін.

Апелянт просить скасувати рішення Київського районного суду м.Харкова від 04 листопада 2021 року, та ухвалити нове , яким позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням , задовольнити.

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 зі складом сім`ї 3 особи: вона, сестра ОСОБА_2 , племінниця ОСОБА_5 , на підставі рішення виконавчого комітету Київської районної у м. Харкові ради від 24.03.2009 року № 73-2 на праві користування належить квартира АДРЕСА_2 . (а.с. 4).

Згідно довідки з реєстру територіальної громади міста Харкова про зареєстрованих осіб, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . (а.с. 6).

В матеріалах справи наявний лист Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області від 11.09.2020 року № 0221/594 про те, що відповідач ОСОБА_2 в період з 2006 року по 2018 року проживала за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 5).

Відповідно до довідки від 25.04.2008 року № 36 виданої директором загальноосвітньої школи - інтернат І ступеня для дітей - сиріт та дітей, позбавлений батьківського піклування, №4, м. Харкова, комунальної власності, ОСОБА_2 , у період з 15.02.2001 року та станом на день видання довідки, а саме 25.04.2008 року навчалась у ЗОШ № 121 м. Харкова та знаходилась на повному державному забезпеченні в школі-інтернаті для дітей-сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування.

Крім того, в матеріалах справи міститься акт підписаний сусідами ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про те, що відповідач ОСОБА_2 та її діти ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_7 з 08.04.2019 постійно проживають за адресою: АДРЕСА_4 .(а.с.82)

Також згідно рішення Виконавчого комітету Київської районної ради м.Харкова №37-13 від 06.02.2001 року , за неповнолітньою на час прийняття рішення ОСОБА_2 у відповідності до ст..71 ЖК України збережено право на житлову площу за адресою : квартира АДРЕСА_2 .(а.с.72)

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Районний суд прийшов до правильного висновку щодо того, що до спірних правовідносин слід застосувати норми діючого Житлового кодексу Української РСР, оскільки спірна квартира не є власністю позивача і спір стосується визнання членів сім`ї наймача житлового помешкання такими, що втратили право користування внаслідок відсутності понад встановлені у законодавстві строки.

Згідно з ст.64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

За умови повернення відсутнього на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Також вірним є посилання суду першої інстанції на роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в п.10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

На підтвердження вибуття особи з житлового приміщення суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання, це, зокрема, акти про відсутність члена сім`ї протягом одного року за місцем проживання; довідки відділення поштового зв`язку про те, що особа не отримувала поштові відправлення, які надходили на її ім`я чи особисте листування із якого вбачається, що особа дійсно змінила місце проживання; утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо.

Вичерпного переліку поважності причин відсутності особи в житловому приміщенні, право користування яким вона має, житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.

З аналізу статей 71, 72 ЖК УРСР вбачається, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести по-перше факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні і по-друге факт відсутності відповідача без поважних причин.

Як зазначено місцевим судом , сам факт не проживання відповідачки у спірній квартирі, протягом останніх шести місяців, на що посилається позивачка як на підставу задоволення позовних вимог, відповідачкою в повній мірі не оспорюється, однак вона зазначає, що позивач чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою, між сторонами наявний конфлікт, а тому дії позивачки щодо вчинення перешкод у користуванні житловим приміщенням призводили до періодичного не проживання відповідачки та її дітей у спірній квартирі, та вона вимушена була періодично винаймати житло, оскільки іншого житла вона та її неповнолітні діти не мають.

Позивач вказував , що відповідач не сплачує комунальні послуги , та суд апеляційної інстанції , як і місцевий суд , при прийнятті рішення не приймає до уваги цей факт , адже позивач на підтвердження того, що вона сплачує самостійно за комунальні послуги надала лише дві квитанції датовані 09.06.2020 роком та 10.08.2020 роком, також позивачем не спростовано тверджень відповідачки про те, що остання пропонувала їй грошові кошти на оплату комунальних послуг.

Частиною 1статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Положеннями частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем дійсно не доведено належними доказами обставини не поважності причин не проживання відповідачки в квартирі, право користування якою остання має.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких він дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в судах, компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Грищенка Олега Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 серпня 2022 року.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов