ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2022 року по справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2021 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ПрАТ «СК «ВУСО») про відшкодування шкоди.

Позов мотивовано тим, що 24 вересня 2018 року між ОСОБА_2 та ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» було укладено договір добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземних транспортних засобів АМ №131067, забезпечений транспортний засіб «Hyundai», реєстраційний номер НОМЕР_1 . 03 квітня 2019 року в м. Дніпро відбулось ДТП за участю транспортного «Hyundai», реєстраційний НОМЕР_1 та транспортного засобу «Ford», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 . Відповідно до спільно складеного повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (Європротокол) подія відбулась внаслідок порушення ПДД з боку відповідачки. Позивач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 16 143 грн. 30 коп. Страхова компанія відповідачки здійснила виплату на користь позивача лише у розмірі 12 937 грн. 40коп. У зв`язку з цим, позивач просив стягнути з відповідачки страхове відшкодування у розмірі 3 205 грн. 90 коп. та понесені по справі судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2022 року позов задоволено та ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» суму страхового відшкодування у розмірі 3 205 грн. 90 коп.. Вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач, як страховик потерпілої особи, виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів та виплатив в повному обсязі суму страхового відшкодування в розмірі 16 143грн. 30коп., а тому до позивача перейшло право вимоги у межах цієї суми. До позивача, який перед потерпілою особою виконав зобов`язання, перейшло право вимоги у відповідній частині до відповідачки, оскільки страхова виплата страховика відповідачки є недостатньою для повного відшкодування завданої нею шкоди. Отже, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодування у розмірі 3 205 грн. 90коп. підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2022 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Так, судом встановлено, що між ПрАТ СК «ПЗУ Україна» та ОСОБА_2 був укладений договір добровільного страхування наземних транспортних засобів АМ № 131067 (а.с.10-16).

Відповідальність ОСОБА_1 застрахована була в ПрАТ СК «ВУСО», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 177929318 (а.с. 40).

03 квітня 2019 року о 13.15год. за адресою: м. Дніпро, вул. В. Великого, ЕО 141а сталося дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів під керуванням водіїв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до спільно складеного повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (Європротокол) подія відбулась внаслідок порушення відповідачем Правил дорожнього руху (а.с.26-29).

Позивачем був проведений розрахунок страхового відшкодування до страхового акту та встановлена вартість відновлюваного ремонту в сумі 16 143грн. 30коп. (а.с. 37).

28 листопада 2019 року позивачем була направлена вимога в порядку суброгації № 564/2019 на суму 16 143 грн. 30 коп. до ПрАТ СК «ВУСО» (а.с. 41), та згідно довідки ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» 24 лютого 2020р. сума страхового відшкодування у розмірі 12 937 грн. 40 коп. була сплачена третьою особою (а.с.42).

20 травня 2021 року позивачем була направлена вимога на ім`я ОСОБА_1 про сплату 3 205 грн. 90 коп. різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням (а.с.43), однак відповідачка відмовляється сплатити цю суму, оскільки з невідомих їх причин ПрАТ СК «ВУСО» сплатило суму страхового відшкодування не в повному обсязі, а також довідка позивача про зарахування коштів не є належним доказом виконання третьою особою своїх зобов`язань.

Позивач, як страховик потерпілої особи, виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів та виплатив в повному обсязі суму страхового відшкодування в розмірі 16 143 грн. 30 коп., а тому до позивача перейшло право вимоги у межах цієї суми.

З поданого ПрАТ «СК «ВУСО» платіжного доручення № 5478 від 24 лютого 2020 року (а.с.139) вбачається, що грошові кошти в рахунок страхового відшкодування за вимогою № 564/2019 виплачені позивачу в розмірі 12 937 грн. 40 коп. (а.с.139).

При цьому, як зазначив представник третьої особи у своєму листі № 1988 від 16 травня 2022 року, сума страхового відшкодування у розмірі 12 937 грн. 40 коп. була розрахована за вирахуванням коефіцієнту фізичного зносу та франшизи, передбаченої полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 177929318 (а.с.№132-133).

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що позивач, як страховик потерпілої особи, виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів та виплатив в повному обсязі суму страхового відшкодування в розмірі 16 143грн. 30коп., а тому до позивача перейшло право вимоги у межах цієї суми. До позивача, який перед потерпілою особою виконав зобов`язання, перейшло право вимоги у відповідній частині до відповідачки, оскільки страхова виплата страховика відповідачки є недостатньою для повного відшкодування завданої нею шкоди. Отже, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодування у розмірі 3 205 грн. 90коп. підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та

стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні

в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Позивач (який є страховиком потерпілої особи) виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі. У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування, до цієї особи (як до страховика потерпілої особи) перейшло право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завдання шкоди відповідачем, в порядку суброгації.

Відносини ж між відповідачем та його страховиком (ПрАТ СК «ВУСО») регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та правилами статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно з частиною першою зазначеної статті у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Таким чином страховик відповідача виконав свої зобов`язання, відшкодувавши витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням його зносу.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У зв`язку із заміною сторони кредитора у деліктному правовідношенні

у межах фактичних витрат до позивача перейшло право вимоги у відповідній частині до відповідача, оскільки страхова виплата страховика відповідача

є недостатньою для повного відшкодування завданої ним шкоди.

Отже, за змістом статті 993 ЦК України у системному зв`язку зі статтею 990 цього Кодексу та статтею 27 Закону України «Про страхування» можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди у межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Установивши, що вартість матеріального збитку, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з відповідача як з винної особи на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром понесених витрат та отриманим страховим відшкодуванням.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що цивільно-правова відповідальність на час ДТП була застрахована у ПрАТ СК «ВУСО», тому саме останнє зобов`язане відшкодовувати заподіяну шкоду у повному розмірі, оскільки вказана страхова компанія з урахуванням вимог статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виконало свої зобов`язання за договором обов`язкового страхування, тому різниця між фактичним розміром понесених витрат та отриманим страховим відшкодуванням підлягає стягненню саме з відповідача.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко