Справа № 465/4571/17 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/2147/21 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.

секретарка: Бадівська О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова в складі судді Ванівського Ю.М. від 18 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 27 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04 червня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 27 січня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і направити справу для розгляду до іншого суду за встановленою підсудністю.

Зазначає, що як на підставу недійсності оспорюваного договору в позовній заяві посилався на те, що договір укладено під впливом обману, посилаючись на ст.230 ЦК України, натомість, суд самостійно змінив підстави і вимоги позову щодо недійсності договору і визначив їх такими, що вчинені під впливом помилки, застосувавши норму ст.229 ЦК України, а тому вважає, що суд не розглянув його позов у відповідності до заявлених ним позовних вимог. Вказує, що він не підписував оспорюваного договору, оскільки через наявне у нього захворювання (слабозорість) не міг так чітко і каліграфічно написати своє прізвище і по батькові, як це зроблено в оспорюваному договорі. Крім того, наголошує, що підтвердженням несплати відповідачами вартості квартири, є несплата відповідачами до державного бюджету збору за операції з придбання нерухомого майна. Стверджує, що суд не дав належної правової оцінки доказам, які він подав на підтвердження своїх позовних вимог, безпідставно не врахував показання свідків, які підтвердили, що на час укладення оспорюваного договору він знаходився у депресивному стані і що договір оформляла особа на ім`я ОСОБА_4 , в присутності якого він підписав оспорюваний договір, а нотаріус ОСОБА_5 в цей час перебувала у своєму кабінеті і наслідків укладення оспорюваного правочину йому не роз`яснила. Зазначає, що з приводу шахрайських дій відповідачів та нотаріуса він звертався у правоохоронні органи і наказом управління юстиції від 12.01.2017 року №4/6 нотаріальну діяльність приватного нотаріуса Загвойської Н.І. припинено.

В судове засідання учасники справи (їх представники) не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заяву ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що він шукає адвоката для надання йому правової допомоги, колегія суддів вважала необґрунтованим та відхилила, оскільки ОСОБА_1 вже один раз заявлялось клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, однак доказів на підтвердження такого клопотання апелянтом подано не було. Окрім цього, апелянтом до клопотання не надано будь-яких доказів, що такий не міг вчасно знайти іншого адвоката, як і не надав будь-яких доказів про те, що розірвав угоду з адвокатом Мацієвською А.І., або, що вона не може з`явитися в судове засідання. Окрім цього слід вказати і про те, що розгляд справи призначався втретє через тривалі проміжки часу, що давало можливість позивачу вирішити питання отримання ним належної правової допомоги та повноцінно підготуватися до участі у розгляді справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, відповіді на відзив, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст.16, 229, 233, 256, 261,548, 628, 638, 655, 657 ЦК України, ст.ст.3, 4, 11, 12, 13,76-82, 89, 258,259,263,264,265,268, 354 ЦПК України, та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що договором купівлі-продажу квартири від 18 липня 2016 року, ОСОБА_1 передав квартиру в рівних частках у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин, та покупці зобов`язалася прийняти квартиру в рівних частках і сплатити за неї обумовлену грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу є квартира АДРЕСА_1 , та має такі характеристики: загальну площу 43.0 кв.м., житлову площу 28.5 кв.м. та складається з двох житлових кімнат та кухні. Судом встановлено, що зазначена квартира належала ОСОБА_1 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартиру посвідченого 11 травня 2016 року ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу за р.№399 та зареєстрованого 11 травня 2016 року приватним нотаріусом Загвойською Наталією Ігорівною, Львівського міського нотаріального округу, Львівської області, номер інформаційної довідки: 58874723, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, Номер запису про право власності: 14465792 та Свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири посвідченого 11 травня 2016 року ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу за р.№402 та зареєстрованого 12 травня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, Львівської області, номер інформаційної довідки: 58915241, Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 14473607. Враховуючи те, що позивачем не подано до суду доказів, про те, що його ввели в оману під час підписання договору купівлі-продажу квартири, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав, які вказують на невідповідність оспорюваного договору вимогам закону та/або про укладення його позивачем під впливом помилки, оскільки позивачем не доведено наявності для цього усіх необхідних ознак. Водночас, суд відхилив як доказ доводи позивача, що він не міг повністю розуміти всіх юридичних тонкощів та істотних умов укладеного договору купівлі-продажу квартири, а також те, що нотаріус не зачитала договір купівлі-продажу квартири, не роз`яснила зміст договору, зміст правочину не відповідав їх волевиявленню, оскільки позивач вважав, що підписує довіреність на ім`я ОСОБА_3 . Крім цього, суду не надано належних та допустимих доказів укладення позивачем правочину під впливом помилки, яка б могла бути підставою для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі продажу.

Колегія суддів вважає, що такі висновки вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону та підстав для скасування оскаржуваного рішення суду немає.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив:

?визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 липня 2016 року між ним та відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І., та витяги про реєстрацію права власності за кожним із відповідачів на 1/2 частину квартири.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач ОСОБА_3 , який був товаришем його сина, та відповідач ОСОБА_2 , яка представилась племінницею його дружини, разом із приватним нотаріусом ввели його в оману, скориставшись вкрай важким станом його здоров`я, який погіршився (різко впав зір) після смерті сина та дружини, і фактично шахрайським способом, переконуючи своєю турботою, заволоділи його квартирою, яку він не мав наміру продавати. Позивач визнає, що він дійсно підписав якийсь документ у нотаріуса, як його переконали, це була довіреність, але особисто він цього документа не читав і його зміст нотаріус не роз`яснювала, жодних грошей за квартиру від відповідачів він не отримував, на даний час зареєстрований та проживає в цій квартирі, оплачує житлово-комунальні послуги і іншого житла немає.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК).

Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п.19 постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, за вимогою вказаної вище норми статті 229 ЦК України, необхідно встановити, чи дійсно мала місце помилка щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін цього договору.

Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п.20 названої вище постанови, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Частиною першою статті 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.07.2016 року між позивачем ОСОБА_1 (продавцем) та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (покупцями) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 43,0 кв.м., житловою площею 28,5 кв.м., який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І. та зареєстрований у реєстрі за №625 (а.с.6,84 т.1).

Згідно п. 3 Договору, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 198600 грн., які покупці передали готівкою продавцю під час нотаріального оформлення договору, і підписи на цьому договорі свідчать про повний розрахунок між сторонами та відсутність фінансових, матеріальних та моральних претензій продавця до покупців.

Згідно п. 8 Договору, вимоги законодавства щодо змісту, значення й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснено, сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, тобто не є таким, що передбачено ст.ст.234, 235 ЦК України.

Враховуючи те, що оспорюваним є договір купівлі-продажу нерухомого майна, підписанням якого сторони підтвердили факт здійснення повного розрахунку між ними за придбане нерухоме майно, цей договір було посвідчено нотаріусом у присутності сторін із роз`ясненням значення і умов вчиненого правочину та його правових наслідків, встановленням відповідності цього договору дійсним намірам сторін, про що зазначено в самому договорі, тому немає правових підстав для висновку про невідповідність оспорюваного договору вимогам закону та/або про укладення його позивачем під впливом помилки чи внаслідок обману зі сторони відповідачів. Також, позивачем не доведено наявності будь-яких ознак цього.

Доводи позивача про те, що суд самостійно змінив правову підставу для визнання оспорюваного договору недійсним із статті 230 на статтю 229 ЦК України, не впливають на правильність висновків суду по суті вирішення спору про відмову у задоволенні вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, зважаючи на наведене вище, а також, в позовній заяві позивач сам зазначав, що думав, що документ, який він підписує, є довіреністю, а та обставина, що позивач самостійно не прочитав змісту документу, який підписав, свідчить не про вчинення правочину під впливом обману чи помилки, а про власне недбальство позивача, що в силу наведених вище роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, не може бути підставою для визнання укладеного ним правочину недійсним. І, також, суд першої інстанції, перевіряючи доводи позивача по суті виходив із суті мотивів його позову, а не формального посилання на норми закону.

Колегія суддів не бере до уваги доводи позивача про те, що він не підписував договору купівлі-продажу квартири, оскільки цією підставою позивач не обґрунтовував недійсність оспорюваного ним договору і вказана обставина ним будь-яким чином не підтверджена. Доказів цього не представлено, про витребування таких не заявлялося у судах обох інстанцій.

Окрім цього, не мають правового значення для вирішення спору по суті й доводи позивача про неврахування судом факту погіршення стану його здоров`я у зв`язку із смертю дружини ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки оспорюваний правочин було вчинено влітку 2016 року, а трагічні для позивача події мали місце восени 2015 року, окрім того, саме по собі погіршення стану здоров`я позивача само по собі не свідчить про наявність в діях відповідачів необхідних і передбачених законом ознак для визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі статті 230 ЦК України, як не може свідчити і про помилку при укладенні договору (ст. 229 ЦК України). Не може бути підставою для визнання недійсним договору з підстав наведених позивачем і зміни у його житті, які могли мати місце після укладення договору та могли вплинути на переоцінку вчиненого ним правочину.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2022 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра