РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/8201/17

Провадження № 22-ц/4815/73/22

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Хилевич С.В., Шимків С.С.,

секретар судового засідання: Мороз А.В.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 липня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: орган опіки виконавчого комітету Рівненської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В :

26 травня 2017 року Акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулось до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: орган опіки виконавчого комітету Рівненської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовну вказують, що між АКІБ «УкрСиббанк» (з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», надалі - АТ «УкрСиббанк», Банк) та ОСОБА_9 (надалі по тексту Позичальник) було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 від 21.03.2007 року з додатковими угодами №1 від 03.02.2009 року та №2 від 03.02.2009 року за умовами яких банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 56000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені договором, але не пізніше 25.12.2026 року.

За договором іпотеки №50225 від 21.03.2007 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором була передана в іпотеку квартира, загальною площею 61.7 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 , яка належала на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.09.1998 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, позика не повернута, тому банк для захисту своїх прав та інтересів кредитора, щодо можливості стягнення заборгованості зі спадкоємців померлого просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

Ще до звернення банку з позовом до суду, 08 грудня 2013 року та 22 червня 2016 року відповідно померли іпотекодавці ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , тому в якості належного відповідача місцевим судом до участі в справі була залучена їх спадкоємиця ОСОБА_3 (т.1 а.с.122,126,140,149).

Рішенням Рівненського міського суду від 07 липня 2021 року у задоволенні позову Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: орган опіки виконавчого комітету Рівненської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Не погодившись з рішенням місцевого суду, представник АТ «Укрсиббанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що за змістом ст. ст. 261, 1281 ЦК України, порушення права кредитора та відповідно право на звернення до суду починає перебіг з дати відмови спадкоємців задовольнити вимоги (претензію) кредитора в порядку ст. 1282 ЦК України. Докази наявні у справі засвідчують що до листопада 2016 року, спадкоємці не знали про претензію кредитора, відповідно не могли її виконати, відповідно порушення права кредитора та перебігу позовної давності почався з моменту відмови спадкоємців погасити заборгованості, згідно направленої нотаріусом 30.11.2016 року за вих. №43/01-24 спадкоємцям претензії кредитора.

Крім цього стверджує, що навіть якщо вважати, що позовна давність в даній справі почала перебіг з початку наявності у кредитора відомостей про прийняття спадщини спадкоємцями померлого боржника, а також про коло спадкоємців, то і в даному випадку позовна давність в даній справі позивачем не пропущена, адже згідно матеріалів справи першим повідомленням АТ «Укрсиббанк» про коло спадкоємців померлого, був лист нотаріуса Філіпова М.М. від 05.11.2015 року.

Також зазначає, що банк неодноразово звертався до нотаріуса з метою встановлення кола спадкоємців померлого позичальника та повідомлення спадкоємців про вимогу кредитора, що й було зроблено нотаріусом 30.11.2016 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначає, що доводи позивача не спростовують висновків суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_9 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 від 21.03.2007 року з додатковими угодами №1 від 03.02.2009 року та №2 від 03.02.2009 року, за якими банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 56000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені договором, але не пізніше 25.12.2026 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, та сплатити проценти в порядку та на умовах, передбачених даним договором (п.1.1., 1.2 кредитного договору із змінами відповідно до п. 1.2 додаткової угоди №1 та п.2.1 додаткової угоди №2) (т.1 а.с.17-28).

Відповідно до змісту ст. ст. 526, 526, 608 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою

За умовами договору іпотеки №50225 від 21.03.2007 року, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, в іпотеку була передана квартира, загальною площею 61.7 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 , яка належала на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.09.1998 року (т.1 а.с. 30-34).

З листа-повідомлення від 04.11.2011 року, від імені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , де зазначені їхні адреси, вбачається, що позичальник ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та що спадкоємці першої черги - ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_7 (мати), ОСОБА_8 (батько) виконали вимоги покладені на них ч.1 ст.1281 ЦК України та повідомили банк (кредитора спадкодавця) про смерть позичальника і відкриття спадщини та про свою відмову від її прийняття (т.1 а.с. 35).

Згідно ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18).

Згідно ч.2 ст.1281 ЦК України, банку, як кредитору спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Згідно ст. 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Після смерті позичальника за вказаним кредитним договором залишилась заборгованість, яка станом на 17.05.2017 року складає 44424,25 дол. США (що станом на 17.05.2017 року за курсом НБУ 26.433401 гривень за 1 долар США еквівалентно 1174283 грн. 22 коп.), з яких заборгованість: 43911.40 дол. США - заборгованість за кредитом, 512.85 дол. США - заборгованість за процентами за строк з 25.06.2011 року по 24.07.2011 року (т.1 а.с. 57).

Як слідує з обставин справи та наведеного вище листа-повідомлення від 04.11.2011 року про відмову спадкоємців першої черги від спадщини, банк отримав достатню інформацію з якої міг довідатися про порушення свого права кредитора на захист якого мав вчиняти активні дії щодо пошуку інших спадкоємців, інших черг чи за їх відсутності вирішувати з органом місцевого самоврядування, який представляє територіальну громаду, про відумерлість спадщини та про свої претензії на неї.

У листопаді 2011 року банк-позивач звернувся до Першої Рівненської державної нотаріальної контори та до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Філіпова М.М. та пред`явив вимоги до спадкоємців, які приймуть спадщину, про наявність кредиторської заборгованості 368152,5 грн. та просили нотаріуса повідомити Банку ім`я та місцезнаходження можливих спадкоємців Позичальника з метою можливості повідомлення спадкоємців про наявність у Позичальника кредиторської заборгованості та пред`явлення Банком вимоги до спадкоємців про повернення кредитних коштів з моменту вступу ними в спадщину та отримання свідоцтва по право на спадщину. (т.1 а.с.36-40).

Виходячи з норми пункту 189 (діючої на той час) Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту України від 03 березня 2004 року № 20/5, який передбачає право нотаріуса приймати претензії від кредиторів спадкодавця за місцем відкриття спадщини, вважається, що вимога банку до спадкоємців через нотаріуса, в даному випадку заявлена у строк, передбачений статтею 1281 ЦК України.

Тобто, банк не втратив право вимоги до спадкоємців.

Однак слід зазначити, що в матеріалах відсутні докази, що іпотекодавці та спадкоємці Позичальника добровільно погасили кредитний борг, або Банк в період з листопада 2011 року по листопад 2015 року безпосередньо пред`являв до іпотекодавців ОСОБА_8 та ОСОБА_7 вимоги погасити кредитну заборгованість виниклу після смерті ОСОБА_9 .. Також банк не звертався і до ОСОБА_6 як законного представника спадкоємиці малолітньої доньки ОСОБА_10 померлого ОСОБА_9 , яка прийняла спадщину в силу закону, а про її існування банку було відомо з часу отримання кредиту, де позичальник повідомляв дані про свою сім`ю.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

ОСОБА_6 як законний представника своїх малолітніх дітей та спадкодавця, не заявляла про їх відмову від спадщини.

Тобто, малолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_11 , які на час смерті ОСОБА_9 проживали разом з ним, прийняли спадщину.

Верховний Суд України у своїй постанові у справі №6-2962цс16 від 23.05.2018 року, зазначає, що аналіз правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого ст. 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Згадані норми ст.1281 та ст. 1282 ЦК України не визначають єдиний спосіб пред`явлення вимоги до спадкоємців через нотаріуса.

Відповідно до ст.4 ЦПК України та ст.16 ЦК України, кожна особа на захист своїх прав може звернутись до суду.

Як слідує з тексту ч.2 ст.1282 ЦК України, до заявленої позовної вимоги банку про звернення стягнення на іпотечне майно, попередньо від банку спадкоємцям мала б бути пропозиція задовольнити його вимоги шляхом одноразового платежу. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Отже, слід зазначити, що саме така заявлена в позові вимога банку є передчасна. Банк не підтвердив наявність відповідної своєї вимоги та відмови спадкоємців від одноразового платежу на погашення кредитної заборгованості померлого, однак з цих підстав рішення не оскаржується.

Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Філіпов М.М. на запит банку від 26.10.2015 року за № 30-4/1317 листом від 05.11.2015 року за №38/01-24 повідомив, що після смерті ОСОБА_9 була заведена спадкова справа і спадкоємці ОСОБА_6 (дружина померлого), ОСОБА_8 (батько померлого), ОСОБА_7 (мати померлого) відмовилися від прийняття спадщини на користь дітей померлого - ОСОБА_4 та ОСОБА_11 , та що законні представники неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_11 з заявою про прийняття спадщини або з заявою про відмову від спадщини до нотаріуса не зверталися (т.1 а.с.41).

На запит банку від 24.06.2016 року приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Філіпов М.М. також підтвердив, що законні представники неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_11 з заявою про прийняття спадщини або з заявою про відмову від спадщини до нотаріуса не зверталися (т.1 а.с. 42).

З листа Головного територіального управління юстиції у Рівненської області від 30.11.2016 року за №5141/9283-0-16-16/05, вбачається, що приватним нотаріусом 30.11.2016 року за вих. №43/01-24 надіслано повідомлення для законного представника ОСОБА_6 про існування претензії ПАТ «УкрСиббанк» про наявність кредиторської заборгованості в порядку ст. 1282 ЦК України (т.1 а.с.43).

Слід зазначити, що про існування такої заборгованості ОСОБА_6 було відомо ще раніше на час смерті ОСОБА_9 , про що вона і повідомляла банк листом від 4 листопада 2011 року (т.1 а.с. 35)

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державному реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 07.03.2017 року №81959731 вбачається, що право власності на іпотечну квартиру не зареєстроване за спадкоємцями, квартира перебуває під забороною та іпотекою АКІБ «УкрСиббанк» (т.1 а.с.44-45).

Про порушення своїх прав банк стверджує, що дізнався в грудні 2016 року, тобто з відповіді приватного нотаріуса та з листа Головного територіального управління юстиції в Рівненській області, який надійшов до банку 12 грудня 2016 року. В даному спорі банк в своїй правовій позиції відраховує строк позовної давності саме з цієї дати.

Як вбачається з наведеного вище, вся інформація по спадкуванню в даному спорі, від нотаріуса до банку надходила саме на листи-запити самого банку.

Зрозумілого та обґрунтованого пояснення в справі чому за відсутності добровільного погашення кредитної заборгованості одноразовим платежем іпотекодавцями чи спадкоємцями, з такими листами-запитами банк не звертався до нотаріуса чи з позовом до суду в межах строку позовної давності, позивач суду не надав.

Таку позицію банку і акцентування ним уваги на діях нотаріуса, до якого позов не пред`являвся та який не залучався до участі в справі, колегія суддів розцінює, як намагання позивача зняти з себе відповідальність за не вжиття необхідних заходів для захисту свого ж права, яке банк вважає порушеним і вимоги якого добровільно не виконані спадкоємцями, та штучно поновити строк позовної давності чи вважати його не пропущеним для можливості компенсувати непогашений кредитний борг шляхом примусового звернення стягнення на предмет іпотеки.

Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність».

За ч.4 ст. 1281 ЦК України, наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців є позбавлення права вимоги такого кредитора і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права, тоді як згідно з ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник відповідачів заявили в суді про застосування наслідків пропуску строку позовної давності (т.1 а.с.199-200).

Згідно з частинами 1 , 5 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Зміст частини 1 статті 261 ЦК України вказує, що початок перебігу позовної давності пов`язується з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо (стаття 262, 266 ЦК України).

Згідно частини 2 статті 1282 ЦК України, вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

Згідно із частиною другою статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки у вимозі (претензії) направленій нотаріусу не визначено строк виконання, відтак, слід застосовувати положення частини другої статті 530 ЦК України про виконання зобов`язання у семиденний строк з моменту закінчення шестимісячного строку на подання заяви про прийняття спадщини та, відповідно, визначення кола спадкоємців.

З листів ПАТ «УкрСиббанк» за 2015-2016 роки (т.1 а.с.72-76) вбачається, що банку з матеріалів кредитної справи було відомо, що у померлого ОСОБА_9 є неповнолітня донька. Крім того вказується, що з відповіді вих. № 13/02-14 від 21.03.2012 року стало відомо, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 з ОСОБА_7 відмовились від прийняття спадщини. (т.1 а.с. 72,74)

Відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, позивач за умови невиконання зобов`язання у семиденний строк після закінчення строку на прийняття спадщини міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тому колегія суддів вважає, що строк позовної давності слід відраховувати після спливу 6 місяців та 7 днів з дня відкриття спадщини, тобто з 01.02.2012 року.

Згідно конверта (т.1 а.с. 58), з позовом банк звернувся 24 травня 2017 році, а отже з пропуском трирічного строку.

До того ж перший лист, що був спрямований на встановлення спадкоємців та має підтверджувати зацікавленість у забезпеченні своїх прав та охороні інтересів датується 26.10.2015 роком, тобто теж за межами трирічного строку.

Отже, слід погодитись з висновком місцевого суду про необхідність врахування того факту, що банк не виявляв розумної зацікавленості у забезпеченні своїх прав та охороні інтересів, не вживав будь-яких розумно очікуваних дій задля з`ясування кола спадкоємців, а також не скористався своїм процесуальним правом подати обґрунтовану заяву про визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він в силу об`єктивних причин не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17).

Позивач не довів об`єктивних причин за яких не мав можливості дізнатися про порушення свого права принаймні протягом 3 років з моменту спливу строку на прийняття спадщини малолітніми дітьми боржника.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (§ 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; § 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі та тлумачення закону на свою користь. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки оскаржене рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, то судовий збір за її подання покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 серпня 2022 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.В. Хилевич

С.С. Шимків