Новосанжарський районний суд Полтавської області
Справа № 542/693/22
Провадження № 2/542/251/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 вересня 2022 року смт Нові Санжари
Новосанжарський районний суд Полтавської області в складі:
головуючої судді Афанасьєвої Ю.О.,
за участю секретаря судового засідання Чиж Л.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Нові Санжари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою,
19.07.2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, посилаючись на наступні обставини: 08.11.2017 року він уклав з ОСОБА_2 договір позики, згідно якого він передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 3300,00 Евро та 700 доларів США, в свою чергу позичальник зобов`язувався повернути отримані грошові кошти в термін до 30 травня 2019 року в тій валюті, в якій були отримані грошові кошти, а саме в Евро та доларах США.
На підтвердження укладення договору позики, відповідач власноручно написав розписку від 08 липня 2017 року, засвідчив її особистим підписом, в присутності свідків. Таким чином, вказаною розпискою відповідач власноруч посвідчив факт передання йому позивачем грошових коштів у зазначеному розмірі.
Позивач зазначає, що за період часу з травня 2019 року по грудень 2021 року відповідач повернув йому грошові кошти в розмірі 150 Евро та 700 доларів США. На сьогодні грошові кошти в сумі 3150 Евро не повернуті. Відповідач спілкуватись відмовляється, на телефонні дзвінки не відповідає.
Взяте на себе зобов`язання відповідач до теперішнього часу не виконав.
Просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за борговою розпискою від 08 листопада 2017 року в розмірі 3150,00 Евро (EUR).
Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 21.07.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 11.08.2022 року (а.с.12).
В судове засідання позивач не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи (а.с.22).
Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи в їх відсутність, вказавши, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять позов задовольнити. Не заперечують проти заочного розгляду справи (а.с. 23).
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився і не повідомив суд про причини неявки, заяви про розгляд справи без його участі чи відзиву на позов не надав.
Ухвалою суду від 08.09.2022 року встановлено заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено в судовому засіданні, 08.11.2017 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, за яким відповідач ОСОБА_2 отримав в борг від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3300 (три тисячі триста) євро і 700 (сімсот) доларів США, які зобов`язався повернути в строк не пізніше 30 травня 2019 року.
На підтвердження укладення договору позики представлена розписка від 08.11.2017 року (а.с.6), яка посвідчує передачу ОСОБА_2 грошової суми та в якій зобов`язання виражене у валюті євро та доларах США.
Таким чином, вказаною розпискою відповідач власноруч посвідчив факт передання йому позивачем грошових коштів у зазначеному розмірі.
Вказані правовідносини між позивачем та відповідачем регулюються ст.1046 ЦК України, згідно якої, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж грошову суму. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
У розписці чітко зазначені: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення боргу та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору позики, й розписка, свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України).
Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч.ч.1,3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Згідно вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Взяте на себе зобов`язання, відповідач до теперішнього часу не виконав, про що свідчить розписка, представлена позивачем до суду.
Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.
Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідач у судове засідання не з`явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача.
За ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.
Статей 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
З огляду на викладене, оскільки між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, враховуючи встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній договором.
Щодо суми боргу за договором позики, яка підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з такого.
Звертаючись з позовом до суду позивач зазначив, що за період часу з травня 2019 року по грудень 2021 року відповідач повернув йому грошові кошти в розмірі 150 євро та 700 доларів США. Грошові кошти в сумі 3150 євро не повернуті.
Таким чином, сума боргу згідно розписки становить 3300 євро та 700 доларів США.
Враховуючи, що відповідач повернув позивачеві грошові кошти в розмірі 150 євро та 700 доларів США, про що зазначив позивач, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума боргу за договором позики в розмірі 3150 євро.
Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то суд враховуючи правові позиції Верховного Суду, що викладені в постановах від 04.07.2018 року у справі №14-134цс18 та від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц, зазначає, що у спірному договорі позики від 08.11.2017 року зобов`язання виражене у валюті євро та доларах США, а не грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався.
Та вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 3150,00 євро за офіційним курсом НБУ не вбачається.
Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.
Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 992,40 грн.
На підставі ст.ст. 1046-1050 ЦК України та керуючись ст.ст. 259, 263-265, 280-281 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , суму боргу за договором позики від 08.11.2017 року в сумі 3150,00 (три тисячі сто п`ятдесят) євро, витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 (дев`ятсот дев`яносто дві грн. сорок коп.).
Відповідачу направити копію заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України, протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Інші учасники справи, а також відповідач у разі залишення заяви про оскарження заочного рішення без задоволення, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ;

Представник позивача: адвокат Плішкін Юрій Степанович, робоча адреса: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складений 08 вересня 2022 року.

Суддя Новосанжарського районного суду

Полтавської області Ю.О.Афанасьєва