РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/15651/21

Провадження № 22-ц/4815/476/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Ковальчук Н.М., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Приватне акціонерне товариство "Київстар",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю "Приват Євробуд",

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства "Київстар" адвоката Шумського Н.М. на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 листопада 2021 року, ухвалене в складі судді Галінської В.В., повний текст якого складено 24 листопада 2021 року у справі № 569/15651/21,

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Київстар", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю "Приват Євробуд" про усунення перешкод у користуванні майном.

Позов обґрунтовано тим, що з 30 червня 2020 року власником нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . Оскільки між нею та ПрАТ «Київстар» відсутні будь-які договірні відносини щодо використання даху будівлі на АДРЕСА_1 , площею 12 кв.м., а договір суборенди №Р2-15 від 31.12.2014 року пролонгація якого відбулася після 09.06.2017 року є нікчемний у зв`язку з порушенням ч.3 ст.12 Закону України «Про іпотеку», користування відповідачем таким майном є безпідставним і створює перешкоди для його використання власником - позивачем по справі, та є підставою для звільнення даху будівлі, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 від обладнання базової станції стільникового мобільного зв`язку відповідача.

Просить суд зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Київстар» звільнити частину даху будівлі, площею 12,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом демонтажу обладнання базової станції стільникового мобільного зв`язку та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати за розгляд справи.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Київстар" про усунення перешкод у користуванні майном задоволено повністю. Зобов`язано Приватне акціонерне товариство «Київстар» звільнити частину даху будівлі, площею 12,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом демонтажу обладнання базової станції стільникового мобільного зв`язку.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволені позовних вимог повністю.

Зазначає, що предметом іпотеки є окремі приміщення, а не цілісний об`єкт речового права, відтак судом першої інстанції прийнято помилкове рішення в частині встановлення нікчемності договору суборенди з моменту продовження строку цього ж договору на новий строк починаючи з 01 січня 2018 року.

Покликається на правовий висновок Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року у справі № 3-67/2019(1457/19), де вказано, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки.

Вказує, що об`єкт речового права, який є предметом за договором суборенди № Р2-15 від 31.12.2014 укладений між відповідачем та третьою особою не був предметом іпотеки у жодному з договорів іпотеки, на які посилається позивач.

Вважає, що гр. ОСОБА_2 була наявна одна із правомочностей, яка випливає із змісту права власності та юридично закріплює можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна, зокрема й передавати його в оренду, з огляду на те, що в резолютивній частині ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 24 листопада 2014 року у справі № 569/18557/14-ц не міститься заборона на розпорядження спірним майном.

Наполягає на тому, що з рішення суду першої інстанції, не вбачається, які саме перешкоди зі сторони ПАТ Київстар вчиняються власнику у реалізації його права власності.

Покликається на обрання позивачем неналежного способу захисту.

У відзиві на апеляційну позивач заперечує доводи останньої просить рішення суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Встановлено, що 31 грудня 2014 року між Приватним акціонерним товариством «Київстар» (Суборендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Приват Євробуд» (Орендар) було укладено договір суборенди № Р2-15 (надалі Договір), об`єктом якого є частина даху будівлі, загальною площею 12 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В преамбулі договору зазначено, що частина даху будівлі орендується Орендарем на підставі договору оренди від 30.12.2014 року №1.

Орендодавцем за договором оренди від 30.12.2014 року був ОСОБА_2 .

Відповідно до пункту 2.1. Договору Об`єкт оренди надається Суборендарю з метою розміщення обладнання базової станції стільникового мобільного зв`язку.

Пунктом 10.1. Договору передбачено, що цим Сторони домовилися, що цей Договір набуває чинності з 01 січня 2015 року і діє до 31 грудня 2015 року (включно).

Пунктом 10.2. Договору передбачено, що у разі, якщо згідно умов п. 2.3 цього Договору Орендар за 60 днів до закінчення строку дії цього Договору не повідомить Суборендаря письмово про своє небажання укладати з Суборендарем новий договір оренди щодо Об`єкта оренди, а Суборендар при цьому не висловлює свого заперечення проти укладання з Орендодавцем нового договору оренди щодо Об`єкта оренди, Сторони зобов`язані укласти новий договір оренди на новий строк на тих самих умовах, що визначені цим Договором або пролонгувати дію цього Договору на термін встановлений Договором.

Рішенням Рівненського міського суду від 18.04.2016 року у справі №569/1221/16-ц було витребувано з володіння ОСОБА_2 нежитлову будівлю адміністративного будинку (літ. А-4) загальною площею 1512 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 на користь Рівненської обласної асоціації по сільському будівництву «Рівнеагробуд». Зобов`язано ОСОБА_2 передати Рівненській обласній асоціації по сільському будівництву «Рівнеагробуд» нежитлову будівлю адміністративного будинку (літ. А-4) загальною площею 1512 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 без вчинення з його боку, а також з боку третіх осіб будь-яких перешкод Рівненській обласній асоціації по сільському будівництву «Рівнеагробуд» щодо володіння, користування і розпорядження нежитловою будівлею адміністративного будинку (літ. А-4) загальною площею 1512 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

13 червня 2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: нежитлова будівля, адміністративний будинок (літ. А-4), загальною площею: 1512 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , - за Рівненською обласною асоціацією по сільському будівництву «Рівнеагробуд».

09 червня 2017 року між ОСОБА_3 (Іпотекодержатель) та Міжнародною господарською компанією Юнайтед Консалт ЛТД (United Consult LTD) (Іпотекодавець) було укладено Договори іпотеки, зареєстровані в реєстрі за №№757, 751, 753, 755, 749 і посвідчені 09.06.2017 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикинім В.І., відповідно до яких з метою забезпечення зобов`язань, що виникли з договорів позики, в іпотеку було передано нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 . Відповідні іпотеки зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

05 лютого 2020 року між ОСОБА_3 (Цедент) та ОСОБА_4 , який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_1 (Цесіонарій) укладено Договори про передачу прав за договором іпотеки, посвідченим 09 (дев`ятого) червня 2017 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І. за реєстровим №751, №753, які посвідченні приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І., зареєстровані в реєстрі за №60, №62.

На підставі договорів про передачу прав №60, №62 ОСОБА_1 була зареєстрована Іпотекодержателем за Договорами іпотеки №751, №753, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, індексний номер: 199091010 та 199146388 від 05.02.2020 року.

06 лютого 2020 року між ОСОБА_3 (Цедент) та ОСОБА_4 , який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_1 (Цесіонарій) укладено Договори про передачу прав за договором іпотеки, посвідченим 09 червня 2017 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І. за реєстровим №749, №755, №757, які посвідченні приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І., зареєстровані в реєстрі за №70, №67, №65.

На підставі договорів про передачу прав №70, №67, №65 ОСОБА_1 була зареєстрована Іпотекодержателем за Договорами іпотеки №751, №753, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, індексний номер: 199317406, 199307759 та 199269929 від 05.02.2020 року.

Відтак, ОСОБА_1 стала Іпотекодержателем за Договором іпотеки від 09.06.2017 року №751, №753 з 05.02.2020 року, а за Договорами іпотеки від 09.06.2017 року №749, 755, 757 з 06.02.2020 року.

З 30 червня 2020 року власником нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , що підтверджується дослідженими в судовому засіданні витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року у справі № 569/9228/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 червня 2021 року скасовано. Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Приват Євробуд» про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення задоволено.

Судовим рішенням, у справі № 569/9228/21 встановлено, факт нікчемності Договору оренди від 10.09.2018 року між ТОВ «Рівнеагробуд» та ТзОВ «Приват Євробуд» предметом якого є адміністративний будинок по АДРЕСА_2 .

Окрім того зазначено, що ОСОБА_1 не є стороною Договору оренди, який у відповідності до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» є нікчемним, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачка, посилаючись на положення статей 316, 317, 321, 391 ЦК України, вірно вказала підставу для подання нею негаторного позову, довела факт вчинення відповідачем перешкод в реалізації нею, як власником, повноважень розпорядження або (та) користування майном.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Нормами ст. 346 Цивільного кодексу України визначені випадки підстав припинення права власності.

З огляду на вимоги статті 346 Цивільного кодексу України припинення права власності позивача на спірне майно не відбулось, оскільки цією нормою не передбачено припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі продажу за іншими особами під час перепродажу, що відбувалось без участі і поза межами волі дійсного власника.

Якщо дійсний власник не був стороною правочину і майно відчужено поза волею власника, то право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребувано. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з частиною першою статті 236 ЦК правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким із моменту його вчинення.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно з ч. 1 ст. 761 Цивільного кодексу України передбачено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права, а у відповідності до ст. 319 Цивільного кодексу України право розпорядження майном належить його власнику.

Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (частина третя статті 12 Закону України «Про іпотеку»).

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 501/1703/16-ц (провадження № 14-138цс19) вказано, що: «згідно з частиною третьою статті 9 Закону № 898-ІV іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (частина третя статті 12 Закону № 898-ІV). У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували надання іпотекодержателем майна на момент укладення договору згоди на передачу в оренду предмета іпотеки. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема припинення дії, яка порушує право (частина 1, пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України). За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що договір оренди № 7 від 31 січня 2015 року є недійсним, оскільки його недійсність встановлена законом, та відповідно до положень статті 215 ЦК України нікчемним».

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно п. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Звертаючись до суду з позовом кожна особа має вчиняти кожну дію виважено та розсудливо, оцінюючи власні правові перспективи, виходячи з реалізації таких принципів цивільного судочинства як принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, надавши суду усі необхідні та достатні докази на обґрунтування власної правової позиції.

У справі, що переглядається ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_3 нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_1 передано в іпотеку на підставі договорів від 09 червня 2017 року, а тому поновлення договору суборенди після 09 червня 2017 року є нікчемним правочином відповідно до частини третьої статті 12 Закону України «Про іпотеку», оскільки таке поновлення відбулося без згоди іпотекодержателя.

Судами встановлено, що дійсним власником на момент укладення договору суборенди №Р2-15 від 31 грудня 2014 року та договору оренди №1 від 30.12.2014 року була Рівненська обласна асоціації по сільському будівництву «Рівнеагробуд», тобто право власності на будівлю за адресою: АДРЕСА_1 не виникло по новому, а було захищене як таке, що виникло ще в 2003 році, і було належним чином зареєстровано.

Також, дійсний власник не передавав майно, а саме будівлю за адресою: АДРЕСА_1 в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Приват Євробуд» та відповідно у суборенду ПрАТ «Київстар» 30.12.2014 та 31.12.2014 років.

Оскільки судом встановлено, що договір суборенди від 31 грудня 2014 року 3 Р2-15 укладено з порушенням норм ст. 761 Цивільного кодексу України, оскільки такий договір був укладений особою, яка не була його власником, що дає підстави у відповідності до положень ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України вважати такий договір суборенди недійсним з моменту його вчинення.

Окрім того, пролонгація договору суборенди укладеного 31 грудня 2014 року між ПрАТ Київстар та ТОВ Приват Євробуд, вчинена після 09 червня 2017 року є нікчемною, тобто не породжує будь яких прав у ПрАТ Київстар на користування частиною даху будівлі по АДРЕСА_1 , оскільки іпотекодержатель ОСОБА_3 , а в подальшому ОСОБА_1 не надавали згоди на відповідну пролонгацію.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, яке є предметом спору, шляхом демонтажу обладнання базової станції стільникового мобільного зв`язку з частини даху будівлі є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Витрати за подання апеляційної скарги слід віднести за рахунок відповідача.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства "Київстар" адвоката Шумського Н.М. залишити без задоволення.

Рівненського міського суду Рівненської області від 24 листопада 2021 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 липня 2022 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Ковальчук Н.М.

Шимків С.С.