Дата документу 14.06.2022 Справа № 319/151/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №319/151/19 Головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т.Ф.
Провадження № 22-ц/807/1192/22 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

при секретарі: Ільїній А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», Філії «Центр управління промисловістю» ПАТ Українська залізниця», треті особи: професійна спілка залізничників і транспортних будівельників України, ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця», Філії «Центр управління промисловістю» ПАТ Українська залізниця», треті особи: професійна спілка залізничників і транспортних будівельників України, ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що наказом в.о. директора філії «Центр управління промисловістю» Шульги О.А. №06-ос/тр від 10 січня 2019 року ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника виробничого підрозділу «Трудівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» акціонерного товариства «Українська залізниця» у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи, згідно положень п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України.

ОСОБА_1 зазначав, що він відносився до категорії посадових осіб і на нього поширювалась дія п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, однак при його звільненні мали бути дотримані не лише формальні гарантії такого звільнення у вигляді виплати не менше ніж шестимісячного середнього заробітку, а й передбачена законом процедура звільнення власником або уповноваженим ним органом, а саме, шляхом прийняття самого управлінського рішення про розірвання трудового договору та оформлення кадрового рішення про звільнення. Однак, про звільнення позивача було видано єдиний наказ в.о. директора філії «Центр управління промисловістю» Шульги О.А. про звільнення, в якому міститься саме управлінське рішення про розірвання трудового договору, на що ОСОБА_4 повноважень не має, і безпосередньо кадрове рішення про звільнення. Виходячи з аналізу положень Статуту АТ «Українська залізниця», лише голова правління таке мав право приймати таке кадрове рішення.

Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що його звільнення відбулося з порушенням вимог ч.3 ст. 40 КЗпП України в період його тимчасової непрацездатності. Додатково, як на підтвердження незаконності звільнення, позивач посилається на незаконність і безпідставність скасування наказу про надання позивачу чергової відпустки з 04 січня 2019 за 2018 роки.

З огляду на вищезазначене, з посиланням на ч.3 ст.99 ЦК України, ст. 89 ГК України, порушення п.5 ч.1 ст.41, ч.3 ст.40 КЗпП України, ОСОБА_1 просив суд визнати протиправним та скасувати наказ №06-ос/тр від 10 січня 2019 року про звільнення, поновити його на посаді начальника виробничого підрозділу «Трудівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2021 року провадження по справі закрито. Роз`яснено позивачу, що він має право звернутися до суду з позовом в порядку господарського судочинства.

Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 посилаючись на недотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2021 рокута направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 зазначає, що при винесенні ухвали про відкриття провадження від 07.03.2019 р. у даній справі суддею не було встановлено порушення або недотримання позивачем вимог щодо підсудності. Відмови у відкритті провадження по справі не було, судовий розгляд справи здійснювався упродовж двох років. Однак, після судових дебатів було винесено ухвалу про закриття провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, з чим апелянт не погоджується.

Скаржник стверджує, що спір між сторонами є трудовим і не стосується корпоративних відносин, оскільки позивач не призначався на посаду рішенням загальних зборів ПАТ «Українська залізниця», а призначений на посаду першим заступником начальника Філії «Центр управління промисловістю».

Крім того, зазначає, що наказ про звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України видає не орган управління юридичної особи, а виконуючий обов`язки директора філії «ЦУП» АТ «Українська залізниця» Шульга О.А.

Між тим, апелянт не погоджується із наведеними судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі висновками Верховного Суду, оскільки вважає їх такими, що не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

За таких обставин апелянт вважає, що є всі підстави для задоволення скарги та скасування ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2021 року про закриття провадження у справі.

Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити її з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з частиною другою статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що наказом по особовому складу першого заступника начальника філії «Центр управління промисловістю» ПАТ «Українська залізниця» від 29.11.2016 №236/ос ОСОБА_1 був призначений з 01.12.2016 на посаду начальника виробничого підрозділу «Трудівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» ПАТ «Українська залізниця», підстава заява ОСОБА_1 , лист-погодження ПАТ «Укрзалізниця» від 25.11.2016 №ЦКадр-25/2485.

Наказом в.о. директора філії «Центр управління промисловістю» Шульги О.А. №06-ос/тр від 10.01.2019 позивача було звільнено з посади начальника виробничого підрозділу «Трудівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» акціонерного товариства «Українська залізниця» у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи, згідно положень п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України. Згідно п.2 наказу виплачено вихідну допомогу в розмірі шестимісячного середнього заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Зазначені обставини підтверджуються копіями відповідних наказів, наданою позивачем копією трудової книжки, яка містить відповідні записи щодо призначення на посаду та звільнення з посади начальника виробничого підрозділу «Трудівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Повноваження ОСОБА_4 підтверджуються наказом АТ «Укрзалізниця» від 29.11.2018 №2396/ос про покладення виконання обов`язків директора Філії «Центр управління промисловістю» акціонерного товариства «Українська залізниця» на ОСОБА_4 , наказом в.о. директора філії Шульги О.А. від 30.11.2018 №265-ос/тр по особовому складу.

В обґрунтування підстав позову позивач посилається на недотримання процедури звільнення, передбаченої п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України.

При цьому, позивач не оспорює наявність підстав для його звільнення за п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи, вказуючи в позовній заяві, що він відносився до категорії посадових осіб і на нього поширювалась дія п. 5 ст. 41 КЗпП України, однак при його звільненні мали бути дотримані не лише формальні гарантії такого звільнення у вигляді виплати не менше ніж шестимісячного середнього заробітку, а й передбачена законом процедура звільнення власником або уповноваженим ним органом, а саме, шляхом прийняття самого управлінського рішення про розірвання трудового договору та оформлення кадрового рішення про звільнення. Однак про звільнення позивача було видано єдиний наказ в.о. директора філії «Центр управління промисловістю» Шульги О.А. про звільнення, в якому міститься саме управлінське рішення про розірвання трудового договору, на що ОСОБА_4 повноважень не має, і безпосередньо кадрове рішення про звільнення. Виходячи з аналізу положень Статуту АТ «Українська залізниця», лише голова правління мав право приймати таке кадрове рішення.

Ухвалюючи рішення про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем оскаржується дотримання органом управління процедури ухвалення рішення про припинення його повноважень на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, даний спір щодо визнання незаконним та скасування наказу в.о. директора філії «Центр управління промисловістю» Шульги О.А. №06-ос/тр від 10.01.2019 про звільнення з посади начальника виробничого підрозділу «Трудівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» акціонерного товариства «Українська залізниця» у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи, згідно положень п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, поновлення позивача на роботі та виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відноситься до юрисдикції господарських судів.

При цьому, суд зауважив, що з огляду на характер спірних правовідносин, вимоги позову про скасування наказу про звільнення, про поновлення позивача на роботі та виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу з підстав недотримання вимог частини третьої статті 40 КЗпП України, є похідними і взаємопов`язаними зі спором щодо дотримання вимог п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України при припиненні повноважень позивача і його звільненні, розгляд цієї частини позовних вимог за правилами цивільного судочинства порушуватиме принцип повноти, всебічності й об`єктивності з`ясування обставин справи, якщо дослідження одного і того ж наказу про звільнення здійснюватиметься судами різних юрисдикцій.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Тобто, в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових правовідносин.

Разом з тим, стаття 20 ГПК України визначає коло справ, які підлягають розгляду в господарському суді, до якого віднесено справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

При визначенні підвідомчості (предметної та суб`єктної юрисдикції) справ, що виникають з корпоративних відносин, слід виходити з таких міркувань.

За змістом частини першої статті 167 ГК України, корпоративні відносини - це відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про акціонерні товариства», акціонерне товариство - це господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями.

У статуті ПАТ «Українська залізниця», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 215 року № 735, визначено, що ПАТ «Українська залізниця» є юридичною особою (пункт 1); управління корпоративними правами держави, переданими до статутного капіталу товариства, здійснює товариство (пункт 26); єдиним акціонером товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України (пункт 27).

Згідно з пунктом 54 статуту ПАТ «Українська залізниця», органами товариства є: загальні збори, наглядова рада, правління, ревізійна комісія.

Цим статутом передбачено, що вищим органом товариства є загальні збори акціонерів. Повноваження вищого органу передбачені законодавством та цим Статутом, документами товариства, виконуються Кабінетом Міністрів України одноосібно. Рішення з питань, що належать до компетенції вищого органу, оформляється відповідним актом Кабінету Міністрів України, проект якого розробляється та подається у встановленому порядку Мінінфраструктури.

Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав. Керівник та інші члени виконавчого органу, здійснюючи управління товариством у межах правил, встановлених статутними документами, зобов`язані діяти виключно в інтересах товариства та його учасників (статті 92, 161 ЦК України).

Відповідно, відносини між членами вказаного товариства та товариством, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що підставою позову є саме недотримання відповідачем процедури вирішення питання про відсторонення позивача від здійснення його повноважень. Розгляд таких вимог віднесений до компетенції господарських судів, про що судом першої інстанції було зроблено правильний висновок, а вимоги позивача про скасування наказу про звільнення, про поновлення позивача на роботі та виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу з підстав недотримання вимог частини третьої статті 40 КЗпП України, є похідними і взаємопов`язаними зі спором щодо дотримання вимог п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України при припиненні повноважень позивача і його звільненні.

У зв`язку з цим, припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Зважаючи на вказане, зміст частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про наявність трудового спору між сторонами, оскільки реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 145/1885/15-ц (провадження № 14-613цс18) і від 10 квітня 2019 року у справі № 510/456/17 (провадження № 14-1цс19).

Отже, вказаний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Твердження апелянта про порушення судом норм процесуального права у зв`язку із не встановленням судом порушення підслідності при відкритті провадження відхиляються судовою колегією з огляду на таке.

Закриття провадження у справі є формою закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом першим частиною першою статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції, поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, факт того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а, відповідно, і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного посилання суду першої інстанції на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду, не дають підстав для висновку, що оскаржувана ухвала винесена без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до незгоди із судовим рішенням про закриття провадження.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному винесенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (Брумареску проти Румунії, №28342/95, п. 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (Вєренцов проти України, №20372/11, п. 65, рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року).

Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості ухвали суду, повно і всебічно дослідив та оцінив докази, правильно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: