Справа № 136/1392/21
Провадження № 22-ц/801/1381/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шпортун С. В.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2022 рокуСправа № 136/1392/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Денишенко Т. О.,

суддів Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,

розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за позовом

Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області до

ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів,

за апеляційною скаргою Липовецького міського голови Бичкова Віктора Михайловича на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 20 травня 2022 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Липовець Вінницької області за головування судді Шпортун С. В., повний текст якого складений 27 травня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

05 серпня 2021 року Липовецька міська рада Вінницького району Вінницької області звернулася до Липовецького районного суду Вінницької області з пощовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів. Свої вимоги мотивує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 31 серпня 2018 року ОСОБА_1 придбав у ТОВ «Лавін» будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та знаходяться на земельній ділянці, площею 1,0160 га, кадастровий номер - :01:001:2168, яка перебувала у продавця на праві користування відповідно до договору оренди землі від 01 червня 2011 року № 87/03-04, укладеного з Липовецькою міською радою.

21 вересня 2018 року відповідач звернувся до Липовецької міської ради Вінницької області із заявою про укладення договору оренди землі, розірвання договору оренди землі від 01 червня 2011 року № 87/03-04, укладеного з попереднім землекористувачем ТОВ «Лавін». 17 жовтня 2018 року ТОВ «Лавін» звернулося із заявою до позивача про припинення договору оренди землі від 01 червня 2011 року № 87/03-04, у зв`язку з відчуженням вищевказаного об`єкту нерухомого майна.

На підставі рішення Липовецької міської ради 50 сесії 7 скликання від 15 листопада 2018 року за № 513 «Про припинення договорів оренди землі», між Липовецькою міською радою та орендарем - ТОВ «Лавін» була укладена угода від 30 листопада 2018 року №129/03-04 про розірвання договору оренди землі від 01 червня 2011 року №87/03-04.

Рішенням Липовецької міської ради 50 сесії 7 скликання від 15 листопада 2018 року за №514 «Про передачу в оренду земельних ділянок» земельну ділянку площею 1,0160 га, кадастровий номер - :01:001:2168, за адресою: АДРЕСА_1 , було передано в оренду ОСОБА_1 , який був зобов`язаний в 15 - денний термін з дня прийняття рішення укласти договір оренди та зареєструвати його відповідно до вимог діючого законодавства.

Відповідно до цього рішення 30 листопада 2018 року Липовецькою міською радою був підготовлений проект Договору оренди вищезазначеної земельної ділянки, в якому визначено орендну плату у грошовій формі в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки, що на 2018 рік складає 64 754,50 гривень, однак, вказаний Договір оренди землі ОСОБА_1 не підписав, вимоги органу місцевого самоврядування, викладені у листах від 18 січня 2019 року та 05 квітня 2019 року щодо обов`язковості укладення договору оренди та державної реєстрації права оренди, не виконує.

Відповідач продовжує використовувати земельну ділянку комунальної власності, площею 1,0160 га, кадастровий номер :01:001:2168, за відсутності документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою на правах оренди та без державної реєстрації, що є порушенням ст. 125, 126 ЗК України, а орган місцевого самоврядування не отримує відповідних грошових коштів за належне йому майно у вигляді орендної плати, що спричиняє шкоду державі, тому наведене стало підставою звернення позивача до суду із даним позовом про стягнення із відповідача безпідставно збережених грошових коштів на підставі ст. 1212-1214 ЦК України, що за період з 30 листопада 2018 року по 31 травня 2021 року відповідно до проведених позивачем розрахунків становить 164 584,33 гривень, які і просить стягнути з відповідача. Крім того, позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь понесені судові витрати.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 20 травня 2022 року позов задоволений частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача безпідставно збережені грошові кошти у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки комунальної власності із земель для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, промисловості, площею 1,0160 га, кадастровий номер - :01:001:2168, яка розташована по АДРЕСА_1 в сумі 45 795,00 гривень, а також 691,25 гривню судового збору.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, Липовецький міський голова Бичков В. М. оскаржує його в апеляційному порядку, просить дану постанову суду скасувати, ухвалити нове рішення та стягнути з ОСОБА_1 164584,33 гривні безпідставно збережених коштів. Скаржник вважає оскаржуване рішення незаконним, ухваленим внаслідок неправильного застосування норм матеріального та процесуального права. Викладаючи фактичні обставини справи, зазначає про встановлення судом першої інстанції використання відповідачем земельної ділянки без достатніх правових підстав, а також безпідставного збереження ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі орендної плати за її використання, що зрештою визнано відповідачем у судовому засіданні. Однак судом не враховані вимоги законодавства щодо визначення розміру орендної плати на підставі нормативної грошової оцінки, не взятий до уваги витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку та помилково визначено суму безпідставно збережених коштів орендної плати на підставі договору оренди землі від 01 червня 2011 року №87/03-04, який є розірваним згідно угоди від 30 листопада 2018 року №129/03-04.

Користуючись своїм правом ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, де вважаючи її аргументи безпідставними, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Посилаючись на положення статті 120 ЗК України, відповідач вказує, що фактично відчуження об`єкта нерухомості, розташованого на орендованій земельній ділянці, не припиняє договору оренди в цілому, а має місце автоматична заміна сторони у такому зобов`язанні на підставі частини третьої статті 7 Закону України «Про оренду землі». Відповідно вважає правильними висновки суду першої інстанції, що до нього як нового власника нерухомого майна перейшло право оренди земельної ділянки, на якій це майно розміщене, за договором оренди землі від 01 червня 2011 року на умовах, що ним обумовлені. Крім того, рішення Липовецької міської ради про встановлення ставки орендної плати для відповідача не є законодавчою зміною орендної плати, а договором оренди землі від 01 червня 2011 року не передбачено такої підстави для внесення змін до договору щодо розміру (ставки) орендної плати, як прийняття відповідного рішення орендодавцем, який є органом місцевого самоврядування. Доказів укладення між сторонами іншого договору чи наявного судового рішення щодо визначення розміру ставки орендної плати суду не надано, отож суд правильно виходив із умов договору, який був чинним між сторонами цього спору на час набуття відповідачем права власності на нерухоме майно без застосування положень статті 1212 ЦК України.

Згідно норми частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів апеляційного суду, розглянувши у відповідності до частини першої статті 369 ЦПК України дану цивільну справу за наявними у ній доказами, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши в сукупності наявні в ній доводи, перевіривши законність, обґрунтованість оскаржуваного заочного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється учасниками справи, що згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 26 жовтня 2018 року № НВ-018 земельна ділянка площею 1,0160 га, кадастровий номер :0:001:2168, є комунальною власністю Липовецької міської ради Липовецького району Вінницької області.

01 червня 2011 року між Липовецькою міською радою в особі міського голови Майданюка М. І., як орендодавцем, та ТОВ «Лавін» в особі директора Бурка Р. В., як орендаря був укладений договір оренди землі №87/03-04. За умавами даного договору орендодавець відповідно до рішення Липовецької міської ради передав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення для комерційного використання, яка знаходиться в АДРЕСА_2 , загальною площею 1,0160 га, у тому числі 941 кв.м. - під будівлями та спорудами, 921,9 кв.м. під проїздами та проходами строком на 10 років та сплатою орендної плата, яка вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі трикратного розміру ставки земельного податку (1,80 гривня за 1 кв. м. відповідно до рішення 7 сесії 6 скликання від 26 січня 2011 року за №65), що становить 18 288,00 гривень в рік.

Вказаний договір був зареєстрований Відділом Держкомзему у Липовецькому районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01 березня 2012 року за №02208.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 22 грудня 2018 року №150781131 строк дії права оренди ТОВ «Лавін» земельної ділянки за договором оренди землі №87/03-04 від 01 червня 2011 року був визначений до 01 лютого 2021 року.

31 серпня 2018 року між ТОВ «Лавін» та ОСОБА_1 був укладено договір купівлі - продажу, посвідчений 31 серпня 2018 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В. І. та зареєстрований в реєстрі за №1126. Предметом даного договору є будівлі, розташовані по АДРЕСА_1 , попередня адреса: АДРЕСА_2 , загальна площа будівель 1005,1 кв. м. Нерухомість розташована на земельній ділянці, площею 1,0160 га, кадастровий номер - :01:001:2168, яка перебуває у користуванні продавця на підставі укладеного з Липовецькою міською радою Липовецького району Вінницької області договору оренди землі від 01 червня 2018 року №87/03-04.

Право власності ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно зареєстроване 31 серпня 2018 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 серпня 2018 року №136170466.

Рішенням 50 сесії 7 скликання Липовецької міської ради Липовецького району Вінницької області від 15 листопада 2018 року «Про припинення договору оренди землі шляхом його розірвання за згодою сторін», було вирішено припинити дію договору оренди землі від 01 червня 2011 №87/03-04, укладеного між Липовецькою міською радою та ТОВ «Лавін», шляхом його розірвання за згодою сторін з дати державної реєстрації припинення права користування (оренди) на земельну ділянку, площею 1,0160 га, кадастровий номер - :01:001:2168, з цільовим призначенням 11.02, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємства переробної машинобудівної та іншої промисловості, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із продажем об`єкта нерухомого майна, який знаходиться на орендованій земельній ділянці, іншій особі відповідно до договору купівлі-продажу від 31 серпня 2018 року №1126.

15 листопада 2018 року відповідно до рішення 50 сесії 7 скликання Липовецької міської ради Липовецького району Вінницької області «Про передачу в оренду земельних ділянок» вирішено передати ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку, площею 1,0160 га, кадастровий номер :01:001:2168, з цільовим призначенням 11.02, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємства переробної машинобудівної та іншої промисловості, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із переходом до нього права власності на об`єкти нерухомого майна, відповідно до договору купівлі-продажу від 31 серпня 2018 року №1126.

Вказаним рішенням органу місцевого самоврядування визначений строк дії договору оренди землі з моменту набрання ним чинності - 5 років, а також розмір орендної плати за земельну ділянку у грошовій формі - 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що на 2018 рік складає 64 754,50 гривні (н.г.о. 1 м2 - 224,85 гривні) з наступним урахуванням щорічної індексації, яка повинна вноситись щомісячно. У разі невнесення стягується пеня 0,3 % від несплаченої суми за кожен день прострочення. Крім того, зокрема, зобов`язано у 15-денний строк після прийняття цього рішення укласти із Липовецькою міською радою договір оренди землі.

30 листопада 2018 року між Липовецькою міською радою, в особі міського голови Грушка М. Т., та ТОВ «Лавін» укладена Угода №129/03-04 про розірвання договору оренди землі від 01 червня 2011 року №87/03-04, відповідно до якої на підставі рішення 50 сесії 7 скликання Липовецької міської ради Липовецького району Вінницької області від 15 листопада 2018 «Про припинення договорів оренди землі», сторони домовились про розірвання договору оренди, у зв`язку із відчуженням об`єктів нерухомого майна відповідно до договору від 31 серпня 2018 року. Орендар зобов`язався повернути орендодавцеві земельну ділянку, площею 1,0160 га, кадастровий номер :01:001:2168, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно із Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 18 грудня 2018 року було внесено відомості про припинення речового права за договором оренди землі від 01червня 2011 року №87/03-04 на підставі Угоди про розірвання договору оренди землі від 30 листопада 2018 року.

18 січня 2019 року за №02-43/52, 05 квітня 2019 року за №02-43/283, 25 червня 2019 року за №02-43/500, 24 березня 2020 року за №02-43/200 на адресу ОСОБА_1 Липовецькою міською радою Липовецького району Вінницької області направлялися листи з вимогою щодо укладення договору оренди землі під належним йому на праві приватної власності об`єктом нерухомого майна та обов`язку відшкодувати збитки.

Із Актів перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту земельної ділянки складених Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області від 02 липня 2019 року за №631-ДК/688/АП/09/01-19, від 10 вересня 2019 року за №1130-ДК/1045/АП/09/01/-19, від 17 жовтня 2019 року №1240-ДК/1207/АП/09/01/-19, констатовано використання ОСОБА_1 земельною ділянкою, площею 1,0160 га, кадастровий номер :01:001:2168, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за відсутності документів, що посвідчують право особи на користування земельною ділянкою на правах оренди та їх державної реєстрації.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись нормами статті 120 ЗК України, виходив із того, що до відповідача, як нового власника нерухомого майна відповідно до договору купівлі-продажу від 31 серпня 2018 року перейшло право оренди земельної ділянки, на якій це майно розміщене, за договором оренди землі від 01 червня 2011 року на умовах, що ним обумовлені, у тому числі щодо строку договору, розміру та строку сплати орендної плати, яка була визначена сторонами договору в сумі 18288,00 гривень. Тобто у ТОВ «Лавін» право оренди у відповідній частині припинилося, укладення наступного договору про припинення чи розірвання договору оренди землі такі відносини із ТОВ «Лавін» не потребували, відтак укладення Угоди від 30 листопада 2018 року за збігом трьох місяців після припинення дії договору для ТОВ «Лавін» є нікчемним.

У свою чергу відповідач з часу набуття у власність нерухомого майна не сплачував орендну плату за земельну ділянку, на якій розташований об`єкт належного йому нерухомого майна. При визначенні розміру безпідставно збережених грошових коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки, суд зазначив, що зміна умов договору, в тому числі у частині розміру орендної плати, здійснюється за взаємною згодою сторін, а за відсутності такої згоди договір може бути змінено за рішенням суду лише у випадках, передбачених договором або в силу закону; тобто визначення розміру орендної плати за земельні ділянки комунальної власності вирішується за згодою сторін договору оренди земельної ділянки із закріпленням такого розміру орендної плати у договорі оренди. При цьому орган місцевого самоврядування має діяти відповідно до закону при вирішенні питань регулювання земельних відносин, у тому числі і щодо встановлення ставки земельного податку, мінімальний та максимальний розмір якого встановлюється у ПК України; порядок зміни умов договору врегульовано як у законах України, так і в конкретному договорі, укладеному між сторонами спору. Тобто суд вважав, що рішення Липовецької міської ради про встановлення ставки орендної плати для відповідача не є законодавчою зміною орендної плати, а договором оренди землі від 01 червня 2011 року не передбачено такої підстави для внесення змін до договору щодо розміру (ставки) орендної плати, як прийняття відповідного рішення орендодавцем, який є органом місцевого самоврядування. Доказів укладення між сторонами іншого договору чи наявного судового рішення щодо визначення розміру ставки орендної плати суду не надано, отож суд виходив із умов договору, який був чинним між сторонами цього спору на час набуття відповідачем права власності на нерухоме майно. Тобто здійснюючи розрахунок заборгованості з орендної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в період строку дії договору оренди землі від 01 червня 2011 року №87/03-04, за період з 30 листопада 2018 року до 31 травня 2021 року (914 днів) такий розмір, з урахуванням умов цього, складає 45795,05 гривень. Одночасно суд зазначив, що між сторонами наявні зобов`язальні правовідносини, а підстав для застосування норм ст. 1212 ЦК України відсутні, оскільки це змінюватиме матеріально-правові підстави позову.

Однак із такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, адже такі є наслідком помилкового застосування норм матеріального права, що зумовило ухвалення помилкового рішення.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути лише майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна.

Як встановлено судом першої інстанції та беззаперечно слідує із матеріалів справи відповідач є власником нерухомого майна, яке розміщене на земельній ділянці комунальної форми власності.

Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 ЗК України реалізується через право постійного користування або право оренди.

Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною 1 статті 21 Закону України «Про оренду землі».

Водночас ЗК України регламентує перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду. Відповідно до частин 1, 2 статті 120 цього Кодексу (у редакції, чинній на час набуття відповідачем права власності на нежитлову будівлю, розташовану на спірній земельній ділянці) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15 грудня 2021 року у справі № 924/856/20.

Таким чином, положення глави 15, статей 120, 125 ЗК України, статті 1212 ЦК України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 912/1188/17, від 21 січня 2019 року у справі № 902/794/17, від 04 лютого 2019 року у справі № 922/3409/17, від 12 березня 2019 року у справі № 916/2948/17, від 09 квітня 2019 року у справі № 922/652/18, від 21 травня 2019 року у справі № 924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 922/1008/15, від 07 грудня 2016 року у справі № 922/1009/15, від 12 квітня 2017 року у справах № 22/207/15 і № 922/5468/14 та у постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі № 922/2413/19.

Отже фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Такий самий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц та від 20 вересня 2018 року у справі № 925/230/17.

Відтак суд першої інстанції дійшов хибного висновку про незастосування до спірних правовідносин норм ст. 1212 ЦК України.

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.

Як уже зазначалося, згідно з інформацією із з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 серпня 2018 року №136170466 право власності на будівлі, розташовані по АДРЕСА_1 , попередня адреса: АДРЕСА_2 , загальна площа будівель 1005,1 кв. м., зареєстровано за ОСОБА_1 , а зазначена нерухомість розташована на земельній ділянці, площею 1,0160 га, кадастровий номер - :01:001:2168

Отже із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна ОСОБА_1 як власник такого майна став фактичним користувачем спірної земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, тому саме із цієї дати у відповідача виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати за користування земельною ділянкою, на якій розташоване майно. Договір оренди земельної ділянки до цього часу сторонами не укладений, відтак відповідач як власник об`єкта нерухомого майна у спірний період користувався земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, за відсутності оформленого згідно з вимогами чинного законодавства права користування земельною ділянкою, не сплачуючи коштів за користування нею, тому як фактичний користувач спірної земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок позивача - власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, тому зобов`язаний повернути ці кошти власникові земельної ділянки на підставі положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію, згідно з якою для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212- 1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно, насамперед, з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави.

Щодо визначення суми безпідставно збережених коштів, що підлягає стягненню з відповідача, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пунктів 289.1, 289.2 статті 289 ПК України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за певною формулою.

Отже нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки - підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж установлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі №920/739/17, від 06 серпня 2019 року у справі №922/3560/18, від 08 жовтня 2019 року у справі №904/4737/18 та від 28 вересня 2020 року у справі №922/4073/19.

При цьому статтею 12 Закону України «Про оцінку земель» регламентовано, що нормативно-правові акти з проведення оцінки земель затверджуються Кабінетом Міністрів України. Для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності нормативна грошова оцінка земель проводиться обов`язково (стаття 13 цього Закону); нормативно-грошова оцінка земельних ділянок у межах населених пунктів проводиться не рідше ніж один раз на 5- 7 років (стаття 18 Закону України «Про оцінку земель»).

Відповідно до частини другої статті 20 та частини третьої статті 23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Так результатом нормативної грошової оцінки конкретної земельної ділянки є технічна документація на неї, а надання витягу з технічної документації є послугою компетентного органу (Держгеокадастру та його територіальних органів), який веде відповідний облік.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки - це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період.

Отже, технічна документація на конкретну земельну ділянку, яка виготовляється на замовлення землекористувача (власника), відповідно до статті 20 Закону України «Про оцінку земель», є джерелом інформації про нормативну грошову оцінку певної земельної ділянки.

При цьому власник (землекористувач) може використати технічну документацію на обґрунтування нормативної грошової оцінки, надавши суду її оригінал або належно засвідчену копію. Так, технічна документація, виготовлена на конкретну земельну ділянку уповноваженим органом, може бути належним доказом на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка набула статусу об`єкта цивільних прав.

З наведених норм законодавства не вбачається можливості визначення даних про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки в інший спосіб, ніж шляхом оформлення витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, тому необґрунтованими є будь-які розрахунки, зроблені за відсутності такого витягу.

Вказаний висновок узгоджується з практикою Верховного Суду, яким неодноразово зазначалося, що при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель (постанови Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №922/902/18, від 08 серпня 2019 року у справі №922/1276/18, від 01 жовтня 2019 року у справі №922/2082/18, від 06 листопада 2019 року у справі №922/3607/18).

Обгрунтовуючи розмір заявлених позовних вимог позивач посилається, зокрема, на витяги із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданв відділом у Липовецькому районі міжрайонного управління у Калинівському та Липовецькому районах Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 30 жовтня 2018 року №716 та від 17 квітня 2019 року №2315.

Отже, враховуючи набуття відповідачем права власності на нерухоме майно, а також користування у спірний період без достатніх на те правових підстав сформованою земельною ділянкою, на якій розташована ця нерухомість, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» національні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду як джерело права.

У пункті 33 рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною першою статті 6 Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, слід тлумачити в контексті преамбули Конституції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» ( остаточне рішення від 17 червня 2011 року ) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Липовецького міського голови Бичкова Віктора Михайловича задовольнити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 20 травня 2022 року у цивільній справі за позовом Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , на користь Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області безпідставно збережені грошові кошти у розмірі орендної плати у розмірі 164584,33 (сто шістдесят чотири тисячі п`ятсот вісімдесят чотири гривні 33 коп.) гривні шляхом зарахування їх до місцевого бюджету за наступними реквізитами: УК у Липовецькому районі/м. Липовець/18010900; UA0002880, код 37979858.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області у відшкодування судових витрат 2468,76 (дві тисячі чотириста шістдесят вісім гривень 76 коп.), сплачених за подання позовної заяви, а також 3703,14 (три тисячі сімсот три гривні 14 коп.) гривні, сплачених при поданні апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді Л. О. Голота

В. П. Рибчинський