КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2022 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 369/7885/21

номер провадження: 22-ц/824/3599/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Суханової Є.М., Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря - Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кулигіна Артема Євгеновича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2021 року у складі судді Дубас Т.В., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Києво-Святошинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), про встановлення факту реєстрації шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Кулигіна А.Є. звернулась до суду із заявою про встановлення факту реєстрації шлюбу, заінтересована особа: Києво-Святошинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ).

Заява мотивована тим, що 21 травня 2020 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований Алуштинським міським відділом обліку актів цивільного стану Департаменту обліку актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, а до того вони проживали як чоловік і дружина, починаючи з 2004 року. Вказувала, що даний шлюб було укладено саме на території тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, оскільки станом на час його укладення вже розпочався карантин, пов`язаний із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Тому ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не могли виїхати на підконтрольну Україні територію. Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, його було поховано на батьківщині в Республіці Молдова, до якої через карантинні обмеження пускають лише родичів і з певних підстав.

Вказувала, що недійсність документа, виданого на окупованій території Автономної Республіки Крим, є підставою недопущення її, як родича померлого, на територію Республіки Молдова. Тому вона змушена звернутися до суду для встановленням факту реєстрації шлюбу між нею та ОСОБА_2 з метою підтвердження родинних стосунків для можливості відвідування могили ОСОБА_2 в Республіці Молдова.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила встановити факт реєстрації 21 травня 2020 року шлюбу між громадянкою України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженкою міста Казань Росія, і громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженцем села Флокоаса Кагульського району Молдова, прізвище після укладання шлюбу: чоловік - « ОСОБА_2 », дружина - « ОСОБА_1 ».

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заявник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , будучи обізнаними про офіційне визнання території Автономної Республіки Крим з 20 лютого 2014 року тимчасово окупованою територією, 21 травня 2020 року свідомо та добровільно, без будь-якого примусу, уклали там шлюб. Тобто заявник, знаючи про правові наслідки укладення шлюбу на тимчасово окупованій території, своїм правом на подачу заяви про реєстрацію шлюбу до будь-якого українського органу державної реєстрації актів цивільного стану за своїм вибором не скористалась, що свідчить про явне порушення законодавства України. При цьому, у заявника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були наявні паспорти громадян України. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про встановлення факту укладення шлюбу на тимчасово окупованій території України, оскільки вони не створюють юридичних прав і обов`язків та не можуть визнаватися на території інших держав, зокрема, України, як офіційні.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Кулигін А.Є. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не врахував, що на момент укладення шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 досягли шлюбного віку, а отже мали законне право на укладення шлюбу. Проте через нестабільну політичну ситуацію, зокрема, внаслідок збройної агресії Російської Федерації, окупації Автономної республіки Крим та обмежень встановлених через стрімке поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), вони прийняли рішення реалізувати право на укладання шлюбу, звернувшись до Алуштинського міського відділу обліку актів цивільного стану.

Зазначає, що рішення про укладення шлюбу було прийняте в травні 2020 року, після того як у ОСОБА_2 було виявлено рак підшлункової залози. Подружжя мало намір укласти шлюб на підконтрольній Україні території, проте в подальшому відвідати цю територію було неможливо через наявність побоювань захворювання та стрімкого погіршення здоров`я ОСОБА_2 .

Вказує, що суд першої інстанції не врахував, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), а також сформульованої у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН, так званого «намібійського винятку», вказано, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Недійсність не може бути застосована до таких дій, як наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території.

Зазначає, що Українським законодавством не урегульовані питання щодо встановлення шлюбу, зареєстрованого на окупованій території.

22 серпня 2022 року на офіційну електронну пошту Київського апеляційного суду надійшли підписані кваліфікованим та удосконаленим електронним підписом письмові пояснення адвоката Кулигіна А.Є., у яких він зазначає, що 21 квітня 2022 року до ч.3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» були внесені зміни, відповідно до яких документи, що додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акту цивільного стану та підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території видані органами та/або особами, створеними, обраними чи призначеними у непередбаченому законом порядку - вважаються дійсними і створюють правові наслідки. Тобто, з 21 квітня 2022 року документи, які підтверджують юридично значущі факти, зокрема, факт реєстрації шлюбу не можна вважати нечинними, що підтверджує помилковість рішення суду першої інстанції. Однак, відповідно до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Тому за умови не встановлення судом факту укладення шлюбу, права заявника залишаться не визнаними, та, відповідно, порушеними.

Києво-Святошинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, викладені в письмових поясненнях, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

З доданої ОСОБА_1 до заяви копії свідоцтва про укладення шлюбу зразка Російської Федерації, виданого НОМЕР_2 Алуштинським міським відділом записів актів цивільного стану Департамента записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, вбачається, що 21 травня 2020 року між громадянкою Російської Федерації ОСОБА_1 і громадянином Російської Федераці ОСОБА_2 було укладено шлюб (а.с.9).

На момент реєстрації шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 були громадянами України, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями паспортів громадянина України, виданих на їх ім`я (а.с.17-23, 31-35).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2020 року встановлено юридичний факт смерті ОСОБА_2 , громадянина України - ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце смерті: місто Алушта, Автономна Республіка Крим, Україна (а.с.13-14).

08 грудня 2020 року Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) було видано свідоцтво про смерть державного зразка серії НОМЕР_1 , згідно з яким ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце смерті: Україна, Автономна Республіка Крим, місто Алушта (а.с.11).

Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно Консультативного висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Тому, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Ця недійсність не може бути застосовна до таких дій, як наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

ЄСПЛ послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996 року, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року, §96).

Разом з тим, за змістом ст.ст. 2,17,18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» внаслідок збройної агресії Російської Федерації, визначено особливості діяльності державних органів в умовах режиму окупованої території, які застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Згідно зі ст.9 цього Закону державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, а будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

До таких недійсних актів відноситься і свідоцтво про укладення шлюбу, видане НОМЕР_2 Алуштинським міським відділом записів актів цивільного стану Департамента записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим від 21 травня 2020 року, про укладення шлюбу між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , оскільки це свідоцтво видане органом Російської Федерації на тимчасово окупованій території і на якій органи державної влади, посадові та службові особи України не здійснюють свої повноваження.

Відповідно до положень ст.315 ЦПК України судам підвідомчі справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зокрема, суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення (п.4 ч.1 ст.315 ЦПК України).

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 10 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5, суди можуть встановлювати факти реєстрації шлюбу, якщо в органах реєстрації актів громадянського стану не зберігся відповідний запис чи відмовлено у його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акту громадянського стану. Суддя не вправі відмовити у прийнятті заяви чи закрити провадження у справі з тих підстав, що органами РАЦС відмовлено у відновленні запису про реєстрацію акта у зв`язку із відсутністю даного запису у книгах реєстрації відповідних записів, що збереглися.

У пункті 18 цієї постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Аналіз змісту ст.315 ЦПК України та наведених роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України дає підстави для висновку, що встановлення факту реєстрації шлюбу можливе виключно у випадку реєстрації такого шлюбу, здійсненої компетентним органом реєстрації актів цивільного стану України у відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Отже, встановлення юридичного факту реєстрації шлюбу органом іноземної держави, в тому числі, на окупованій території, цивільне процесуальне законодавство України не передбачає.

Установивши, що шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був зареєстрований відповідним органом Російської Федерації, а шлюб в Україні ОСОБА_1 з ОСОБА_2 у встановленому законом порядку не укладали, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до законного і обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту укладення шлюбу на тимчасово окупованій території України.

При цьому колегія суддів враховує, що Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13 липня 2016 року №502-р «Про запровадження реалізації пілотного проекту щодо державної реєстрації шлюбу» з метою апробації європейських стандартів у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, спрямованих на створення сприятливих умов для отримання фізичними особами адміністративних послуг у зазначеній сфері, та забезпечення реалізації гарантованого державою права на шлюб, зокрема, для учасників антитерористичної операції та внутрішньо переміщених осіб, запроваджено пілотний проект щодо державної реєстрації шлюбу у скорочені строки за обраним заявниками місцем у Києві, Львові, Одесі, Херсоні, Маріуполі, Сєвєродонецьку, Вінниці, Дніпрі, Луцьку, Миколаєві, Кам`янець-Подільському, Рівному, Житомирі, Харкові, Ужгороді, Чернівцях, Івано-Франківську, Сумах, Тернополі, Чернігові, Кривому Розі, Бахмуті, Запоріжжі, Білій Церкві, Борисполі, Кропивницькому, Станиці Луганській, Білгород-Дністровському, Полтаві, Кременчуці, Чугуєві, Хмельницькому, Черкасах, Хотині, Ковелі, Нововолинську, Нікополі, Кам`янському, Волновасі, Лимані, Покровську, Коростені, Мукачеві, Тячеві, Олександрії, Вознесенську, Первомайську Миколаївської області, Ізмаїлі, Дубному, Сарнах, Тростянці Сумської області, Генічеську, Новій Каховці, Каневі, Смілі, Вижниці, Володимир-Волинському, Радомишлі, Вишгороді, Трускавці, Чорноморську, Ромнах, Чорткові, Умані, Ніжині, Бердичеві, Новограді-Волинському, Калуші, Шостці, Корюківці, Коломиї, Кременці та с. Холодна Балка Біляївського району Одеської області, с. Білозір`я Черкаського району Черкаської області, с. Кам`яниця Ужгородського району Закарпатської області.

Тобто, з 13 липня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали законну можливість реалізувати право на укладання шлюбу на підконтрольній Україні території відповідно до законодавства України, однак таке право ними реалізовано не було.

Колегія суддів критично оцінює твердження представника ОСОБА_1 про те, що таке право ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було реалізовані внаслідок збройної агресії Російської Федерації та через обмеження, встановлені внаслідок поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), оскільки заявник, у порушення вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України, не надала суду доказів того, що з часу впровадження вказаного вище пілотного проекту у липні 2016 року, який і був реакцією держави, спрямовану на зменшення негативних наслідків для громадян внаслідок збройної агресії Російської Федерації, і до поширення у світі коронавірусної хвороби (COVID-19) на початку 2020 року, що є загальновідомим фактом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 намагались реалізувати право на укладання шлюбу на підконтрольній Україні території.

Також апеляційний суд враховує, що стверджуючи про те, що метою встановлення факту реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є підтвердження родинних стосунків для можливості відвідування могили ОСОБА_2 в Республіці Молдова, на території якої через карантинні обмеження пускають лише родичів і з певних підстав, заявник не надала суду будь-яких доказів того, що у неї наявні перешкоди для перетину державного кордону Республіки Молдова.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кулигіна Артема Євгеновича - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: