ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 року

м. Черкаси

справа № 700/728/21 провадження № 22-ц/821/556/22 категорія 302000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Вініченка Б.Б., Фетісової Т.Л.

секретар: Захарченко А.Д.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: виконавчий комітет Смільчинецької сільської ради с. Смільчинці Звенигородського району Черкаської області

третя особа: відділ 3 у Звенигородському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області

Відділ Держгеокадастру у Лисянському районі Черкаської області

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 04 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Лисянської селищної ради с. Смільчинці Звенигородського району Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: відділ 3 у Звенигородському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання права на земельну частку (пай).

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

29 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Лисянської селищної ради с. Смільчинці Звенигородського району Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: відділ 3 у Звенигородському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання права на земельну частку (пай).

В обґрунтування вимог позивач зазначила, що з 1997 року по 2000 рік вона була членом КСП ім.Щорса, а після реорганізації колгоспу у період з 2000 по 2003 рік працювала в ТОВ «Кристал» с. Смільчинці Лисянського району Черкаської області.

Згідно з інформацією Відділу Держгеокадастру у Лисянському районі Черкаської області, викладеній у листі від 01 жовтня 2020 року № 29-23-0.290-169/107-20, державний акт на право колективної власності на землю виданий КСГП ім. Щорса с.Смільчинці зареєстровано 25 грудня 1995 року серії ЧР №10-21.

Середній розмір земельної частки (паю) по Смільчинецькій сільській раді становить 2,78 умовних кадастрових гектарів. Позивач, як член КСП, мала право на земельну частку (пай) при розпаюванні земель колективної власності, проте її помилково не було внесено до списку-членів КСП, а тому змушена звернутися до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 04 січня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що під час розгляду справи судом першої інстанції було достовірно встановлено, що під час розпаювання земельних часток членів КСП ім. Щорса, отримання 25 грудня 1995 року КСП ім. Щорса державного акту на право колективної власності на землю КСП ім. Щорса, ОСОБА_1 не працювала в КСП ім. Щорса і на час розпаювання земель КСП ім. Щорса і 1995 році вона не була членом даного колективу, тому суд не вбачав підстав для задоволення позовних вимог. Крім того, суд врахував, що ОСОБА_1 була прийнята в члени колективу КСП лише 01 листопада 1997 року, тобто вже після видачі державного акта на право колективної власності на землю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскражила його вустановленому порядку до суду апеляцінйої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 04 січня 2022 року як незаконне та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи, суд не звернув уваги на ту обставину, що позивач, починаючи з 1997 року по 2000 рік була членом КСП ім. Щорса, а після реорганізації колгоспу у період 2000 по 2003 рік працювала в ТОВ «Кристал» с. Смільчинці, що зареєстровано 25 грудня 1995 року, серія ЧР № 10-21.

При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Отже, право на земельну частку (пай) виникає в осіб, які на час видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю, були чи залишалися членами цього підприємства.

Позивач вважає, що має право на земельну частку (пай) як колишній член КСП (відповідно до ч.1 ст. 1 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Оскільки суд не врахував даних обставин, тому рішення є незаконним та підлягає скасуванню.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не повністю відповідає.

Згідно ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку.

Таким чином право на земельну частку (пай) має особа за наявності трьох умов: перебування в членах КСП, отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю, включення особи до списку додатку до цього акту.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 січня 1995 року на звітних зборах уповноважених членів КСП ім. Щорса розглядалося питання «про паювання землі, видачі сертифікатів та порядок одержання державного акта на право приватної власності на землю».

25 грудня 1995 року КСП ім. Щорса отримали Державний акт на право колективної власності на землю з додатком списку осіб, які мають право на земельну частку пай. Всі зміни до додатку вносяться та затверджуються загальними зборами уповноважених членів колективного сільськогосподарського підприємства. Зміни та доповнення до Додатку 1 були внесені 03 березня 1997 року.

Сертифікати на право на земельну частку (пай) КСП ім. Щорса видані Лисянською районною державною адміністрацією 20 листопада 1997 року.

Згідно записів Трудової книжки ОСОБА_1 , вона прийнята в члени КСП ім. Щорса 01 листопада 1997 року.

З 1997 року по 2000 рік працювала у КСП ім. Щорса та після реорганізації колгоспу у період з 2000 по 2003 рік працювала у ТОВ «Кристал» с. Смільчинці Лисянського р-ну Черкаської області, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Смільчинецької сільської ради Лисянського р-ну Черкаської обл. № 232 від 26 жовтня 2020 року, трудовою книжкою серії НОМЕР_1 та архівною довідкою Трудового архіву смт. Лисянка Лисянського р-ну Черкаської обл. від 15 жовтня 2020 року № 397.

Встановлюючи обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що на момент формування списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю КСП ім. Щорса, видачі самого Державного акта та видачі сертифікатів, вона не була членом КСП, внаслідок чого і не була включена до Додатку, а тому не набула права на земельну частку пай, що підтверджується повідомленням Відділу Держгеокадастру у Лисянському р-ні № 29-23-0.290-169/107-20 від 01 жовтня 2020 року.

Згідно з ч. 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Отже, зі змісту даних норм випливає, що право на земельну частку (пай) особа набуває за наявності трьох умов:

-перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства;

-отримання цим підприємством державного акта на право колективної вланості на землю;

-включення особи до списку, доданого до цього акта.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Відповідно до «Практики розгляду судами земельних спорів» від 01 вересня 2003 року, узагальненої Судовою Палатою у цивільних справах Верховного Суду України, суд вирішуючи питання про право певної особи на земельну частку (пай), повинен з`ясувати, чи була ця особа членом КСП на час передання державного акта про право колективної власності на землю та чи була вона внесена до списку осіб, що додається до цього державного акта.

Таке право виникає у члена КСП з моменту одержання цим підприємством (товариством, кооперативом) державного акта на право колективної власності на землю. Право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого він є. Якщо трудові відносини осіб з колективами виникли на підставі трудового договору, а не членства в цьому колективі, то вони не передбачають права на одержання у власність земельної частки (паю). Право на одержання частки землі мають лише члени таких колективів, які залишались в ньому на час приватизації землі.

Надаючи оцінку доказам позивача, суд першої інстанції правильно врахував, що ОСОБА_2 була прийнята в члени КСП ім. Щорса в с. Смільчинці 01 листопада 1997 року, що підтверджується відомостями трудової книжки серія НОМЕР_1 (а.с. 4).

Крім того, з архівної довідки трудового архіву смт. Лисянка від 15 жовтня 2020 року № 397 вбачається, що у документах архівного фонду колгоспу ім. Щорса КСГП ім. Щорса, ТОВ «Кристал» с. Смільчинці Лисянського району Черкаської області у книгах обліку розрахунків по оплаті праці за 1997-2003 роки є дані про відпрацьовані людино-дні ОСОБА_1 .

Також, відповідно до довідки Смільчинецької сільської ради Лисянського району Черкаської області від 26 жовтня 2020 року № 232, ОСОБА_1 працювала різноробочою у КСП ім. Щорса с.Смільчинці Лисянського району у період з 01 листопада 1997 року по 2000 рік.

Підставами звернення ОСОБА_1 до суду з позовними вимогами стала та обставина, що починаючи з 1997 року вона працювала в КСП ім. Щорса, а після реорганізації колгоспу у період з 2000 по 2003 рік працювала в ТОВ «Кристал» с. Смільчинці Лисянського району Черкаської області.

Звертаюсиь до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 як однією з основних підстав на обґрунтування своїх доводів також зазначила дані обставини та вважала, що суд безпідставно не взяв їх до уваги та не встановив, що вона має право на земельну частку (пай) при розпаюванні земель колективної власності КСП ім. Щорса.

Однак, такі доводи апеляційної скарги позивача є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції було правильно встановлено ту обставину, що розпаювання земель КСП ім.. Щорса с. Смільчинці Лисянського району, в якому працювала ОСОБА_1 та була його членом відбулося в 1995 році. 25 грудня 1995 року КСП ім. Щорса було видано державний акт на право колективної власності на землю.

Районним судом було достовірно встановлено і дану обставину сторони підтвердили, що ОСОБА_1 в члени КСП ім. Щорса була прийнята лише 01 листопада 1997 року, тобто вже після видачі державного акта на право колективної власності на землю, що не дає їй права у відповідності до Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» на отримання земельного паю.

Отже, особа набуває права на земельну частку (пай) в разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Розглядаючи спір, судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 станом на час предачі у колективну власність земель КСП, видачу державного акта на право власності на землю та формування списків пайовиків не була членом КСП ім. Щорса, а була прийняті в такі члени значно пізніше, що позбавляє її права на заявлення вимоги про земельну частку (пай) при розпаюванні земель колективної власності вищезазначеного КСП.

Однак, розглядаючи спір та відмовляючи в задоволенні позовних вимог в зв`язку з їх недоведеністю, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до пункту 6 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний тсрок для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Згідно з вимогами статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК Української РСР).

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце вдалекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна жовести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встанвлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог в зв`язку з відсутністю підстав, суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи, які мають значення для її вирішення не врахував, що право на позов у ОСОБА_1 виникло ще в 1997 році, а тому трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК Української РСР, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Суд зобов`язаний в даному випадку застосувати наслідки спливу позовної давності без подання відповідної заяви іншими сторонами процесу, оскільки розпаювання земель земель колишніх колгоспів, яке почало проводитися з 1993 року є загальновідомим фактом (розпаювання земель КСП ім. Щорса проведено в 1995 році та 25 грудня 1995 року видано державний акт колективної власності на землю), тому позивачка повинна була дізнатися про порушення свого права на земельну частку (пай) ще з часу видачі КСП ім. Щорса державного акту на землю зі списком громадян, які мали право на земельну частку (пай).

Вступивши в члени КСП ім. Щорса в 1997 році, достовірно знаючи про розпаювання земель в 1995 року та відсутності у списках (пайовиків), ОСОБА_1 звернулася до суду лише в 2021 році, тобто через 24 року з моменту вступу в КСП та через 26 років після проведення розпаювання земель КСП ім. Щорса.

Таким чином, об`єктивно оцінюючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність застосування положень статей 71, 75, 76, 80 ЦК Української РСР, чинного на момент виникнення спірних правовідносин та відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску звернення позивача за захистом своїх прав в судовому порядку.

Судова практика у спірних правовідносинах є сталою, Верховний Суд неодноразово висловлював подібну позицію, зокрема у постановах від 12 червня 2019 року у справі № 702/962/17 (провадження № 61-40068св18), від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16 (провадження № 61-36780св18), від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18 (провадження № 61-1048св19), від 03 листопада 2020 року у справі № 530/1367/18 (провадження № 61-19378св19), від 29 вересня 2021 року у справі № 686/14921/19 (провадження № 61-3107св20), від 04 жовтня 2021 року у справі № 190/1185/20 (провадження № 61-7084св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18 (провадження № 61-6204св19), від 08 листопада 2021 року у справі № 615/870/20 (провадження № 61-4437св21), від 10 лютого 2022 року у справі № 132/1038/21 (провадження № 61-19793ск21).

За ткавих обставин апеляційна скрага ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції до скасування з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в зв`язку з пропуском строку звернення до суду за захистом своїх прав.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 04 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Лисянської селищної ради с. Смільчинці Звенигородського району Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: відділ 3 у Звенигородському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання права на земельну частку (пай) скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до виконавчого комітету Лисянської селищної ради с. Смільчинці Звенигородського району Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: відділ 3 у Звенигородському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання права на земельну частку (пай) відмовити в зв`язку з пропуском строку звернення до суду за захистом своїх прав.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 11 травня 2022 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді Б.Б. Вініченко

Т.Л. Фетісова