Справа № 156/1111/20 Головуючий у 1 інстанції: Федечко М. О.
Провадження № 22-ц/802/864/22 Категорія: 60 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Карпук А. К.,

секретар с/з Савчук Т. Ф.,

з участю:

позивачки - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - державний нотаріус Іваничівського нотаріального округу Кононенко Людмила Степанівна, про усунення від права на спадкування та визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом, за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_1 на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 05 липня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина. Спадкоємцями першої черги на спадкове майно за законом є позивачка - ОСОБА_1 (дружина), ОСОБА_3 (дочка від першого шлюбу), ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (дочки від другого шлюбу). Зазначає, що вона прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 прийняли спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини, відповідачка ОСОБА_4 від прийняття спадщини відмовилась в користь іншого спадкоємця ОСОБА_2

17 лютого 2020 року державним нотаріусом Іваничівського районного нотаріального округу Кононенко Л. С. на ім`я ОСОБА_1 видані свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на:

- 1/4 частку житлового будинку на АДРЕСА_1 ;

- 1/4 частку земельної ділянки площею 0,25 га, яка розташована на території Грядівської сільської ради Іваничівського району Волинської області, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- 1/4 частку земельної ділянки площею 0,0210 га, яка розташована у с. Низкиничі Іваничівського району Волинської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства;

- 1/4 частку земельної ділянки площею 0,1940 га, яка розташована у с. Низкиничі Іваничівського району Волинської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства;

- 1/4 частку земельної ділянки площею 0,1395 га, яка розташована у с. Низкиничі Іваничівського району Волинської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства;

- 1/4 частку земельної ділянки площею 1,4525 га, яка розташована на території Грядівської сільської ради, Іваничівського району Волинської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

- 1/20 частку квартири АДРЕСА_2 .

Відповідачка ОСОБА_3 20 серпня 2019 року у м. Гельзенкірхен Федеративної Республіки Німеччина видала на її ім`я довіреність, на підставі якої ОСОБА_1 оформила спадщину на спадкоємця ОСОБА_3

17 лютого 2020 року нотаріальна контора оформила та підготувала для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_2 з урахуванням тієї частки, від якої відмовилась спадкоємиця ОСОБА_4 у її користь.

Позивачка також зазначала, що діти спадкодавця ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не проживали разом зі спадкодавцем, не часто навідували свого батько ОСОБА_5 , не цікавилися станом його здоров`я, матеріально не допомагали, не підтримували навіть тоді, коли їх батько тяжко хворів на цукровий діабет, втратив зір та перебував у безпорадному стані. Догляд за своїм чоловіком та його матір`ю здійснювала лише вона, після їх смерті провела обряд поховання, встановила надгробні пам`ятники, діти спадкодавця не були присутні на похоронах ОСОБА_5 .

Посилаючись на зазначені обставини та уточнивши позовні вимоги ОСОБА_1 просила суд усунути відповідачів від права на спадкування, визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, видані на ім`я спадкоємців ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , визнати недійсними заяви відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_2 про прийняття спадщини та заяву ОСОБА_4 про відмову від прийняття спадщини в користь ОСОБА_2 , переоформити усю спадщину на неї, скасувати реєстрацію речового права на спадкове майно, яке зареєстроване за відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 05 липня 2022 року у цій справі у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу позивачки залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, просила скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.

Апеляційну скаргу позивачки слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка не довела належними та допустимими доказами наявність підстав для усунення відповідачів від права на спадкування та визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За матеріалами справи судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер спадкодавець ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 11), після смерті якого відкрилася спадщина.

Спадкодавцю ОСОБА_5 на час його смерті належало таке майно: житловий будинок АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,25 га, яка розташована на території Грядівської сільської ради Іваничівського району Волинської області, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; земельна ділянка площею 0, 0210 га, яка розташована у с. Низкиничі Іваничівського району Волинської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства; земельна ділянка площею 0, 1940 га, яка розташована у с. Низкиничі Іваничівського району Волинської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства; земельна ділянка площею 0, 1395 га, яка розташована у с. Низкиничі Іваничівського району Волинської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства; земельна ділянка площею 1,4525 га, яка розташована на території Грядівської сільської ради Іваничівського району Волинської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства (т. 1, а. с. 15-20).

Судом також встановлено, що після смерті спадкодавця ОСОБА_5 спадщину прийняли спадкоємці ОСОБА_1 (дружина спадкодавця) і діти спадкодавця - ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Спадкоємця ОСОБА_4 відмовилася від своєї частки у спадковому майні в користь іншої спадкоємиці ОСОБА_2

17 лютого 2020 року державним нотаріусом Іваничівського районного нотаріального округу Кононенко Л. С. після смерті спадкодавця ОСОБА_5 видані свідоцтва про право на спадщину за законом позивачці ОСОБА_1 та відповідачам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на таке спадкове майно:

- житловий будинок на АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку площею 0,25 га, яка розташована на території Грядівської сільської ради Іваничівського району Волинської області, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- земельну ділянку площею 0,0210 га, яка розташована у с. Низкиничі Іваничівського району Волинської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства;

- земельну ділянку площею 0,1940 га, яка розташована у с. Низкиничі Іваничівського району Волинської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства;

- земельну ділянку площею 0,1395 га, яка розташована у с. Низкиничі Іваничівського району Волинської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства;

- земельну ділянку площею 1,4525 га, яка розташована на території Грядівської сільської ради Іваничівського району Волинської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства;

- 1/5 частки квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Як передбачено частиною 1 статті 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частини 2, 3 статті 1223 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 5 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною 5 статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Зі змісту наведеної норми закону вбачається, що лише при одночасному настанні таких обставин, як ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, а також доведеності зазначених фактів у їх сукупності, спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Такі правові висновки викладено Верховним Судом у своїх постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15-ц, від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17-ц, від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц, від 29 червня 2021 року у справі № 750/9209/20-ц.

Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій (правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15, від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16, від 29 червня 2021 року у справі № 750/9209/20-ц.

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

При цьому позивачка ОСОБА_1 суду не довела, що спадкодавець ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані, потребував допомогу саме своїх дітей і що його діти ухилялися від надання такої допомоги.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення відповідачів від права на спадкування після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , у зв`язку з чим місцевий суд також правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними заяв відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_2 про прийняття спадщини та заяви ОСОБА_4 про відмову від прийняття спадщини в користь ОСОБА_2 , скасування реєстрації речового права на спадкове майно, яке зареєстроване за відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Колегія суддів, крім того, погоджується з висновками суду про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсною довіреності від 23 серпня 2019 року, якою відповідачка ОСОБА_3 уповноважила позивачку ОСОБА_1 бути її представником в Іваничівській державній нотаріальній конторі Волинської області та інших органах нотаріату, в тому числі у зв`язку із здійсненням ними державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень з питань оформлення спадкових прав після смерті її батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на спадкове майно, на яке вона за законом має право, та отримати свідоцтво про право на спадщину. Оригінал довіреності містить апостиль та номер реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2019 рік - 0497 (т. 1, а. с. 42-47).

Позивачка ОСОБА_1 вважає, що зазначений правочин вчинений з порушенням вимог закону, оскільки ОСОБА_3 навмисно ввела її в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини 1-3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина 1статті 215 ЦК України).

Як передбачено частиною 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення.

Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин.

Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Проте будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачка ОСОБА_3 , уповноважуючи на підставі довіреності позивачку ОСОБА_1 бути її представником з питань оформлення спадкових прав після смерті спадкодавця ОСОБА_5 ввела позивачку в оману остання суду не надала.

Відповідно до частини 1 статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Як передбачено статтею 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (частина 3 статті 244 ЦК України).

Як передбачено частиною 1 статті 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Відповідно до частини 1 статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим. Повірений зобов`язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення (стаття 1003, частина 1 статті 1004, стаття 1006 ЦК України).

Відповідно до статті 43 Закону України «Про нотаріат» при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси, посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів.

Згідно зі статтею 44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою.

Як передбачено частиною 3 статті 202 ЦК України, правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.

Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб, лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Довіреність же як один із способів представництва дає можливість або зобов`язує представника вчинити в майбутньому правочин від імені особи, яку представляють (частина 1статті 237 ЦК України).

Довіреністю визнається письмове повноваження, яке видає одна сторона (довіритель) іншій (представнику) для представництва перед третіми особами.

Довіреність - це односторонній правочин, що фіксує межі повноважень представника, який діючи на підставі довіреності, створює права та обов`язки безпосередньо для довірителя.

Для використання довіреності в Україні, виданої за кордоном, необхідна її легалізація. 10 січня 2002 року Україна приєдналася до Гаазької Конвенції про скасування вимог легалізації іноземних офіційних документів (05 жовтня 1961року) і з цього часу процедура легалізації замінюється процедурою проставлення апостиля на офіційних документах.

Таким чином, обов`язкова легалізація довіреності необхідна лише у випадку, якщо країна, в якій видано довіреність, не приєдналася до Гаазької конвенції 05 жовтня 1961 року.

Федеративна Республіка Німеччини є країною, яка приєднана до вищезазначеної Конвенції, а тому апостиль є достатнім для легалізації виданої спірної довіреності, та має юридичну силу у всіх інших державах, які приєдналися до цього міжнародного договору, а тому суд першої інстанції правильно вважав, що відповідачкою ОСОБА_3 при оформлені оспорюваної довіреності були дотримані норми закону.

Окрім того, судом першої інстанції встановлено, що оригінал довіреності від 23 серпня 2019 року на українській мові містить апостиль та номер реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2019 рік - 0497 знаходиться у матеріалах спадкової справи № 86/2018, заведеної державним нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори Волинської області Кононенко Л. С. (т. 3, а. с. 58-206). Також встановлено, що приватним нотаріусом Кременчуцького нотаріального округу Полтавської області Вариводою В. В. засвідчено справжність підпису перекладача Полякової В. В. з німецької на українську мову посвідчувального напису нотаріуса Клаус Шпайх в м. Гельсенкірхені, про що свідчить засвідчена копія запису з реєстру нотаріальних дій № 4808 від 17 вересня 2019 року (т. 3, а. с. 222-224).

Колегія суддів відхиляє доводи позивача ОСОБА_1 щодо відсутності оригіналу довіреності, яка, як встановлено судом першої інстанції, наявна у матеріалах спадкової справи № 86-2018, заведеної після смерті спадкодавця ОСОБА_5 .

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що підставою для визнання недійсними заяви про прийняття спадщини та свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_3 є зазначення у вказаних документах реєстраційного номеру облікової картки, що виданий ОСОБА_3 , як громадянці України на прізвище до одруження ОСОБА_3 .

Особу спадкоємиці ОСОБА_3 при написанні заяви про прийняття спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину нотаріусом Кононенко Л. С. встановлено по паспорту громадянина Німеччини. З документів, що містяться в матеріалах спадкової справи прослідковується зміна прізвищ особи у зв`язку із одруженням. Зокрема встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу від 22 грудня 2011 року ОСОБА_7 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, прізвище після укладення шлюбу ОСОБА_3 (т. 3, а. с. 99). Після чого згідно свідоцтва про зміну прізвища ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_3 (т. 3, а. с. 101). Відповідно до картки фізичної особи - платника податків ОСОБА_3 присвоєно ідентифікаційний номер НОМЕР_1 (т. 3, а. с. 82).

Крім цього згідно з повідомленням нотаріуса Кононенко Л. С. від 07 червня 2022 року за вихідним № 142/01-16 в заяву, подану 24 липня 2018 року за № 432 від імені ОСОБА_3 , внесені зміни щодо реєстраційного номеру облікової картки платника податків, виправлення в Державному реєстрі речових прав про зміну громадянства ОСОБА_3 в процесі внесення змін (т. 3, а. с. 56).

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що нотаріусом відповідно до вимог статті 43 Закону України «Про нотаріат» було встановлено особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, а зазначення ідентифікаційного номеру у заяві відповідачки ОСОБА_3 про прийняття спадщини, заяві про видачу свідоцтв про право на спадщину, довіреності та у свідоцтвах про прийняття спадщини не є підставою для визнання вказаних документів недійсними.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про громадянство України» громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України

Одним із принципів законодавства України про громадянство є принцип єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про громадянство України»).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про громадянство України» громадянство України припиняється внаслідок виходу з громадянства України; внаслідок втрати громадянства України; за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання указу Президента України про припинення громадянства України користується всіма правами і несе всі обов`язки громадянина України (стаття 20 Закону України «Про громадянство України»).

Завідувач сектору з питань громадянства відділу з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції Управляння Державної міграційної служби України у Волинській області від 26 березня 2021 року за вихідним № 156/932/19/899/2021 повідомив головному спеціалісту сектору юридичного забезпечення Управління ДМС України у Волинській області про те, що інформація щодо припинення громадянства України відносно ОСОБА_3 в Управлінні ДМС України у Волинській області відсутня. Крім того за номером реєстраційної облікової картки платника податків - НОМЕР_1 значиться ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка документувалася документами, що підтверджують громадянство в Управлінні ДМС України в Кіровоградській області (т. 2, а. с. 8).

Натомість матеріали справи не містять відомостей про вихід відповідачки ОСОБА_3 з громадянства України, його втрату або інші підстави для припинення нею громадянства України.

Інші д оводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм надана належна оцінка.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 05 липня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді