ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 640/2147/19 Номер провадження 22-ц/814/1787/22Головуючий у 1-й інстанції Зуб Г.А. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.,

суддів: Карпушина Г.Л., Прядкіної О.В.,

секретар: Бродська В.О.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 яка діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 червня 2021 року ухваленого під головуванням судді Зуб Г.А. (повний текст рішення складено 05 липня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та визнання майна особистою власністю.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И В

У січні 2019 року адвокат Мельник Н.О. який діє в інтересах ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку з прибудовами літ. «А-2» житловою площею 145,4 кв.м., загальною площею 365,3 кв.м. та надвірних будівель: льох літ. «Б», огорожа №1,2 по АДРЕСА_1 , та 1/2 частину земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №:12:032:0005 - в порядку поділу майна подружжя; та визнати право власності на1/2 частину житлового будинку з прибудовами літ. «А-2», житловою площею 145,4 кв.м., загальною площею 365,3 кв.м. та надвірних будівель : льох літ. «Б», огорожа №1,2 по АДРЕСА_1 , та 1/2 частину земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №:12:032:0005 - особистою приватною власністю ОСОБА_5 .

Позов мотивовано тим, що 29.01.2010 року між сторонами укладено шлюб, від якого народилось троє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Шлюб між сторони розірвано 29.09.2018 року.

Вказує, що в період шлюбу подружжям було придбано спірний житловий будинок із земельною ділянкою на наступних умовах. 01.08.2013 року відповідач уклав Попередній договір з власником майна договір про купівлю спірного нерухомого майна вартістю 5265000,00 грн., що на день підписання основного договору складає 650000 доларів США, та на підтвердження дійсних намірів було сплачено 232290,00 грн., що на день підписання договору складає 29000 доларів США. Наступна сума мала бути сплачена до 25.09.2013 року. Для внесення вказаних коштів позивач отримала зі свого рахунку кошти в розмірі в загальному розмірі 126000 доларів США. Також для внесення вказаних коштів позивач продала належне їй нерухоме майно, а саме квартиру за 4180000,00 руб. РФ, що становить 671425,00 грн. Позивач особисто сплатила кошти ОСОБА_9 шляхом переводу кошти: 04.10.2013 року - 45000,00 доларів США, згідно курсу 359685,00 грн.; 09.10.2013 року - 85000,00 доларів США згідно курсу 679405,00 грн., 15.10.2013 року - 30000 доларів США згідно курсу 239790,00 грн., та 28.10.2013 року - 90000 доларів США згідно курсу 719370,00 грн.

Зазначає, що позивачем 25.10.2013 року був отриманий кредит на покупку спірного майна у АТ «Альфа-Банк» в сумі 3200000 руб., згідно курсу 807840,00 грн., який повністю сплачений впродовж 2013-2018 рр.

Також зазначає, що відповідач отримав кредит у розмірі 20000000 грн. в ПАТ «Східно-український банк «Грант». Вже після розірвання шлюбу позивач самостійно виплачувала вказані кредитні кошти.

Відповідач з 05.08.2013 року не працював, тобто коштів на придбання будинку він до сімейного бюджету не вносив. Діти сторін перебувають на утриманні позивач, відповідач кошти не надає.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 червня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з прибудовами літ. «А-2», житловою площею 145,4 кв.м., загальною площею 365,3 кв.м., та надвірних будівель: льох літ. «Б», огорожа №1,2 по АДРЕСА_1 , та 1/2 частину земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №:12:032:0005.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_3 витрати по оплаті судового збору в розмірі 2881, 50 грн.

В решті позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржено представником ОСОБА_3 авокатом ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права просила рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обгрунтування апеляційної скарги вказано, що судом першої інстанції безпідставно не надано оцінки доказу, що для внесення коштів за купівлю будинку ОСОБА_5 продала 30.09.2013 року належну їй на праві особистої приватної власності квартиру.

Вказує, що зазначений продаж квартири відбувся у період між укладеним попередньо договору будинку 01.08.2013 року та основним договором від 24.03.2014 року, що свідчить про те, що вказані кошти на придбання будинку є її особистою власністю.

Окрім того, вказує, що судом не надано належної оцінки факту усунення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно неповнолітніх дітей та від матеріального забезпечення сім`ї.

У відзиві адвокат Павлов В.І. який діє в інтересах ОСОБА_4 просив рішення місцевого суду залишити без змін.

Вказує, що кошти, які були зняті з особистого рахунку ОСОБА_5 є спільною власністю подружжя.

З довідок наданих позивачем не вбачається, що кредит було отримано для придбання нерухомого майна у м. Харкові.

В судовому засідання в режимі відеоконференції представник позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити частині відмови в задоволенні позовних вимог, рішення місцевого суду в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В обгрунтування клопотання вказує, що він не має можливості з`явитися в судове засідання.

Колегія суддів вважає причини зазначені в клопотанні неповажними.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний суд вказав, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Апеляцйний суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача ОСОБА_11 .

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено, що 29.01.2010 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, від якого народилось троє дітей: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Шлюб між сторони було розірвано 29.09.2018 року, та позивачем змінено прізвище на « ОСОБА_15 ».

24.03.2014 року між відповідачем та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, відповідно до якого відповідач придбав житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 650000 доларів США, що становить 6175000 грн. Право власності за вказане нерухоме майно зареєстровано за відповідачем.

Сторона відповідача визнає вимоги щодо визнання права на 1/2 частину спірного будинку та земельної ділянки в порядку поділу майна подружжя.

На підтвердження того, що 1/2 частина спірного майна є її особистою власність позивач надала до суду наступні докази, з яких вбачається, що нею відчужено квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , та з її продажу кошти в розмірі 45000 доларів США, 85000 доларів США, 30000 доларів США, 90000 доларів були перераховані згідно договору купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 . .

Також 14.07.2014 року відповідачем отримані кредитні кошти в розмірі 20000000 грн. в ПАТ «Східно-український банк «Грант», та передано спірне нерухоме майно в іпотеку банку. До суду надані копії квитанцій, що позивач сплачувала кредитні кошти за відповідача в розмірі 846100,00 грн., 784000,00 грн., 71554,84 грн., 1442821,09 грн., 10576,25 грн.

Місцевим судом встановлено, що позивачем взяті кредитні кошти в АТ «Альфа-Банк» в розмірі 30000000 руб. РФ, 3760900,00 руб РФ, 10000000 руб РФ, які повністю виплачені.

Також до суду надані довідки про доходи позивача, та довідку про те, що позивач знаходилась у декретній відпустці з жовтня 2010 року, з 15 січня 2014 року, з 05 січня 2017 року.

Задовольняючи частково позов місцевий суд виходив з того, що спірне нерухоме майно придбане сторонами під час шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя

Доказів того, що спірний будинок та земельна ділянка були придбані за її особисті кошти шляхом взяття кредитів та інших доходів позивача не підтверджені належними доказами для спростування презумпції спільної сумісної власності

Апеляційний суд вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Статтями 12,81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що отримання кредитних коштів позивачем, та отримання нею доходів не є достатніми доказами для спростування презумпції спільної сумісної власності, як і не надано доказів того, що вказані кошти спрямовувались саме на купівлю будинку та земельної ділянки.

Доказів того, що грошові кошти належали особисто позивачу суду надано не було, та і не спростовує те, що відповідачем отримано кредит в розмірі 20000000 грн. Доказів сплати коштів виключно позивачем саме в розмірі 650000 доларів США не підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов вірного висновку, що спірне нерухоме майно придбане сторонами під час шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки інших доказів до суду надано не було зі сторони позивача та враховуючи те, що між позивачем та відповідачем не встановлено домовленості щодо поділу нерухомого майна, частки сторін є рівними і становлять по Ѕ частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач витратила кошти від продажу своєї квартири на придбання спірного будинку не підтверджено належними доказами.

Доводи апеляційної скарг про те, що відповідач належним чином не виконував обов`язок щодо забезпечення своїх дітей не є підставою для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на спірне майно.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v.Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 яка діє в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л.М. Хіль

Судді Г.Л. Карпушин

О.В. Прядкіна

Повний текст постанови складено 03.10.2022 року