ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 вересня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 737/242/20

Головуючий у першій інстанції - Рубаненко Н. Ю.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/578/22

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Шитченко Н.В.,

суддів - Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

із секретарем Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Куликівська селищна рада Чернігівської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Баглай Андрій Іванович,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Куликівської селищної ради Чернігівської області про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

місце ухвалення судового рішення - смт Куликівка,

час проголошення рішення - 11 год. 15 хв,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 06 січня 2022 року.

У С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Куликівської селищної ради, ОСОБА_2 , в якому просила:

- скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , прийняте згідно зі свідоцтвом про право власності, видане 10 квітня 2002 року виконкомом Горбівської сільської ради Куликівського району Чернігівської області на підставі рішення цього ж виконкому № 8 від 22 лютого 2002 року, яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 червня 2013 року реєстраційною службою Куликівського РУЮ Чернігівської області за реєстраційним номером 7, номер запису про право власності 1384431;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане 10 квітня 2002 року Горбівською сільською радою Куликівського району Чернігівської області на ім`я ОСОБА_3 ;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 914601 від 03 вересня 2009 року, виданий на ім`я ОСОБА_3 та зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 53;

- визнати недійсними договори дарування вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки, укладені 26 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які посвідчені приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Баглаєм А.І., а також скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте 26 грудня 2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Баглаєм А.І. на підставі цих договорів дарування, індексний номер 33183675.

У мотивування заявлених вимог зазначала, що на підставі рішення Куликівського районного суду від 13 серпня 2002 року їй належить 3/8 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 . 25 січня 2019 року вона звернулася до реєстраційної служби з приводу реєстрації права власності на частину домоволодіння, проте державний реєстратор відмовив їй у державній реєстрації речового права, оскільки власником житлового будинку значилась ОСОБА_2 , яка набула право власності на будинок і земельну ділянку, які є об`єктами спору, на підставі зазначених вище договорів дарування, а дарувальник ОСОБА_3 набула право власності на ці об`єкти на підставі оспорюваних свідоцтва і державного акта.

Позивачка вказувала, що в архівних копіях рішень виконавчого комітету Горбівської сільської ради від 22 лютого 2002 року відсутня інформація про передачу у власність ОСОБА_3 спірних будинку та земельної ділянки. Отже, орган місцевого самоврядування не мав законних підстав для видачі свідоцтва про право власності на будинок в цілому на ім`я ОСОБА_3 . У зв`язку з відсутністю рішення Горбівської сільської ради про передачу безоплатно у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки підлягає визнанню недійсним виданий на її ім`я державний акт на право власності на земельну ділянку. Вважала незаконними оспорювані договори дарування, як такі, що укладено внаслідок обману, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , укладаючи їх, знали про наявність судового рішення, яким за ОСОБА_1 визнано право власності на 3/8 частини спірного будинку.

Ухвалою Куликівського районного суду від 23 вересня 2021 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 ОСОБА_2 , Куликівської селищної ради Чернігівської області про:

- скасування рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , прийнятого згідно зі свідоцтвом про право власності, виданим 10 квітня 2002 року виконкомом Горбівської сільської ради Куликівського району Чернігівської області на підставі рішення цього ж виконкому № 8 від 22 лютого 2002 року, яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 червня 2013 року реєстраційною службою Куликівського РУЮ Чернігівської області за реєстраційним номером 7, номер запису про право власності 1384431;

- визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 10 квітня 2002 року Горбівською сільською радою Куликівського району Чернігівської області на ім`я ОСОБА_3 ;

- визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 914601 від 03 вересня 2009 року, виданого на ім`я ОСОБА_3 , зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 53.

Рішенням Куликівського районного суду від 29 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Куликівської селищної ради, ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладених 26 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчених приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Баглаєм А.І. та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Баглаєм А.І., індексний номер: 33183675 від 26 грудня 2016 року - відмовлено. Стягнуто з позивачки на користь ОСОБА_2 15 000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 1 681,6 грн судового збору за подання касаційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на ухвалення рішення з порушенням принципів справедливості, неупередженості та норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оспорювані договори дарування житлового будинку та земельної ділянки порушують права позивачки, оскільки були укладені внаслідок обману, зважаючи на те, що дарувальник та обдарована достеменно знали про наявність судового рішення, яким за ОСОБА_1 було визнано право власності на 3/8 частин спірного домоволодіння.

Скаржниця зазначає, що дарувальник ОСОБА_3 , будучи обізнаною про наявність рішення Куликівського районного суду від 13 серпня 2002 року, яким за позивачкою визнано право власності на 3/8 частин садиби, умисно його не виконала, право власності на присуджену їй частку спільного майна у розмірі 5/8 частин будинку не зареєструвала, і протиправно у 2013 році зареєструвала право власності на домоволодіння в цілому на підставі свідоцтва про право власності від 10 квітня 2002 року, свідомо порушуючи права іншого співвласника будинку.

Указує на те, що господарство по АДРЕСА_1 станом на 01 січня 1992 року відносилося до типу «колгоспного двору», такий правовий режим нерухомого майна зберігається й до цього часу, тобто, право на належну їй частку у майні колгоспного двору, у тому числі, і в порядку спадкування за законом, підлягає судовому захисту незалежно від того, що жодна зі сторін не зареєструвала право власності на визначені судом частки спірного майна.

Зазначає, що через необізнаність своєчасно не зареєструвала право власності на указану судом частку у домогосподарстві, проте на пропуск нею строку звернення судового рішення до виконання суди першої та апеляційної інстанції у своїх рішеннях не посилалися.

Не погоджується з висновком районного суду про стягнення з неї витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн, вважаючи таку суму не співмірною з витраченим представником відповідачки часом на надання юридичних послуг ОСОБА_2 .

У наданому відзиві ОСОБА_2 , не погоджуючись з доводами апеляційної скарги та вважаючи їх безпідставними, а судове рішення - законним, просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Доводи відзиву зводяться до того, що районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що в межах розгляду даної справи відсутні правові підстави для повторної перевірки законності видачі державного акту на право власності на земельну ділянку та свідоцтва про право власності на житловий будинок, оскільки відповідні позовні вимоги вже були предметом розгляду в іншій цивільній справі, у якій рішення суду набрало законної сили.

Відповідачка зазначає, що після закриття провадження у справі в частині позовних вимог стороною позивача акцентувалась увага на тому, що спірні договори дарування укладено внаслідок обману, тобто була обрана певна підстава позову, що врегульовано нормами ст. 230 ЦК України. Проте ОСОБА_1 не була стороною оскаржуваних договорів, а отже районний суд обґрунтовано послався на відсутність підстав для застосування наведеної правової норми і визнання оспорюваних правочинів недійсними.

Вважає, що у судовому рішенні детально проаналізовано відповідність поданих документів для вчинення договорів дарування вимогам ЗУ «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Наголошує на тому, що фактично того житлового будинку, який існував на час ухвалення Куликівським районним судом рішення від 13 серпня 2002 року, не існує, оскільки в подальшому будинок перебудовано та добудовано, внаслідок чого значно збільшилися його загальна та житлова площі, з`явились інші господарські споруди. Отже, на час пред`явлення цього позову предмет позову у первісному стані відсутній, що унеможливлює відновлення можливого порушеного права позивачки у спосіб визнання правочину недійсним.

Вважає необґрунтованими твердження ОСОБА_1 про безпідставність стягнення з неї витрат на правову допомогу, оскільки стороною позивача не подано жодного доказу неспівмірності таких витрат, а клопотання про зменшення суми витрат ані від позивачки, ані від її представника у ході розгляду справи не надходило.

Куликівською селищною радою відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивачки та її представника, представника ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами оспорюваних правочинів є відповідачка та її матір ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки позивачка не є стороною договорів дарування, відсутні підстави вважати, що мав місце обман у розумінні ст. 230 ЦК України, враховуючи, що сторона правочинів про це не заявляє.

Районний суд послався на укладення та посвідчення оскаржуваних договорів з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема, ЗУ «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Суд указав на обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права, оскільки визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не призведе до поновлення прав позивачки, відновлення володіння, користування або розпорядження зазначеним майном, оскільки на час пред`явлення позову предмет спору, зокрема, житловий будинок по АДРЕСА_1 внаслідок його реконструкції у первісному стані відсутній, що унеможливлює відновлення можливого порушеного права ОСОБА_1 у обраний нею спосіб.

Суд указав про звернення позивачки з даним позовом в межах строків позовної давності, встановивши, що про наявність оспорюваних договорів остання дізналася від державного реєстратора 25 січня 2019 року, а з позовом до суду звернулася 26 березня 2020 року, тобто, в межах трирічного строку.

Питання відшкодування понесених відповідачкою ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції вирішив відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, пославшись на наявність документально підтверджених доказів фактичного здійснення таких витрат учасником справи та відсутність клопотання іншої сторони про неспівмірність понесених ОСОБА_2 витрат.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що рішенням Куликівського районного суду від 13 серпня 2002 року, яке набрало законної сили 13 вересня 2002 року, визнано частково недійсними свідоцтво про право власності від 06 грудня 1996 року, видане на ім`я ОСОБА_4 Горбівською сільською радою на будинок АДРЕСА_1 , та свідоцтво про право на спадщину за законом від 09 грудня 1996 року, видане державним нотаріусом Куликівської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_5 ; визнано за ОСОБА_6 право власності на 3/8 частин домоволодіння АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_5 право власності на 5/8 частин домоволодіння АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 29-30).

Ухвалою Куликівського районного суду від 21 січня 2019 року внесено виправлення до рішення Куликівського районного суду від 13 серпня 2002 року та вказано, що позивачкою у даній справі є ОСОБА_1 , у зв`язку з чим абзац другий резолютивної частини рішення викладено в такій редакції: «Визнати право власності за ОСОБА_1 на 3/8 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 » (т. 1 а.с. 31).

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 10 квітня 2002 року, виданим на підставі рішення виконкому Горбівської сільської ради від 22 лютого 2002 року № 8, житловий будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 34).

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 03 вересня 2009 року серії ЯЖ № 914601, виданого на підставі рішення 11 сесії 5 скликання Горбівської сільської ради від 26 вересня 2008 року, ОСОБА_3 була власником земельної ділянки площею 0,2498 га, розташованої по АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т. 1 а.с. 36).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 20 червня 2013 року державним реєстратором РС Куликівського РУЮ Чернігівської області проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 33).

26 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування житлового будинку, згідно з умовами якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , який розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,2498 га, кадастровий номер :01:001:0221, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. У цьому договорі дарування зазначено, що одночасно посвідчується договір дарування земельної ділянки, на якій розташований вищезазначений житловий будинок з надвірними будівлями (т. 1 а.с. 39-40, 37-38).

Обидва договори дарування підписані сторонами та посвідчені приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Баглаєм А.І. та зареєстровані в реєстрі за №№ 1230, 1231.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано 26 грудня 2016 року за ОСОБА_2 на підставі договору дарування житлового будинку від 26 грудня 2016 року (т. 1 а.с. 32).

Звернувшись з позовом про визнання недійсними договорів дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, ОСОБА_1 зазначала, що на підставі рішення Куликівського районного суду від 13 серпня 2002 року їй на праві власності належить 3/8 частин домогосподарства по АДРЕСА_1 , про що її матері, ОСОБА_3 та відповідачці ОСОБА_2 було достеменно відомо. Наведені особи шляхом обману уклали оспорювані договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, порушивши її права, як власника майна за рішенням суду.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з приписами ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17).

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

За правилами ч.1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 20 постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши обставини справи, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам закону.

За матеріалами справи встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10 квітня 2002 року, виданого на підставі рішення виконкому Горбівської сільської ради від 22 лютого 2002 року № 8.

ОСОБА_3 належала на праві власності земельна ділянка площею 0,2498 га, розташована по АДРЕСА_1 , що засвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку від 03 вересня 2009 року, виданим на підставі рішення 11 сесії 5 скликання Горбівської сільської ради від 26 вересня 2008 року.

ОСОБА_1 у березні 2019 року (цивільна справа № 737/274/19) звернулась з позовом до ОСОБА_2 , Куликівської селищної ради Куликівського району Чернігівської області про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень житлового будинку АДРЕСА_1 згідно зі свідоцтвом про право власності на житловий будинок, виданим 10 квітня 2002 року Горбівською селищною радою на підставі рішення виконкому Горбівської сільської ради від 22 лютого 2002 року № 8, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 червня 2013 року Реєстраційною службою Куликівського районного управління юстиції Чернігівської області за реєстраційним номером об`єкту нерухомого майна 7, номер запису про право власності 1384431; визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, видане 10 квітня 2002 року Горбівською сільською радою Куликівського району Чернігівської області на ім`я ОСОБА_2 ; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку від 03 вересня 2009 року серії ЯЖ № 914601, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 53, кадастровий номер :01:001:0221, виданий на ім`я ОСОБА_3 .

За результатами розгляду наведених вище вимог ОСОБА_1 у першій інстанції позов було задоволено (т. 1 а.с. 45-49).

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року скасовано рішення Куликівського районного суду від 05 серпня 2019 року у справі № 737/274/19, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (т. 1 а.с. 112-123).

Постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року наведене судове рішення апеляційної інстанції залишено без змін (т. 3 а.с. 2-8). Суд касаційної інстанції, переглядаючи справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 , зазначив у мотивах свого рішення також про те, що станом на час пред`явлення ОСОБА_1 цього позову відповідачка ОСОБА_2 на підставі договору дарування жилого будинку від 26 грудня 2016 року є власником реконструйованого об`єкта нерухомого майна - житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 79,8 кв. м, житловою площею 41 кв. м, розташованого на земельній ділянці площею 0,2498 га, кадастровий номер :01:001:0221. Житлова площа зазначеного будинку до його реконструкції становила 26,7 кв. м та 3/8 частини в нерухомому майні ОСОБА_1 визначались саме з цієї площі. Отже, на час пред`явлення позову предмет спору (житловий будинок АДРЕСА_1 ) у первісному стані відсутній, що унеможливлює відновлення можливого порушеного права позивачки у спосіб визнання правочину недійсним.

Таким чином, частину заявлених в цьому позові вимог ОСОБА_1 вже вирішено судовим рішенням, що й стало підставою для закриття провадження у справі у певній частині заявлених ОСОБА_1 вимог. Наведене питання з посиланням на п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України вирішено ухвалою Куликівського районного суду від 23 вересня 2021 року (т. 3 а.с. 24-28). За наслідками апеляційного перегляду постановою Чернігівського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року дану ухвалу залишено без змін (т. 3 а.с. 104-109).

Суд першої інстанції вірно указав на те, що в межах розгляду даної справи відсутні правові підстави для повторної перевірки на предмет законності свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 10 квітня 2002 року Горбівською сільською радою Куликівського району Чернігівської області, на ім`я ОСОБА_2 , та державного акту на право власності на земельну ділянку від 03 вересня 2009 року серії ЯЖ № 914601, оскільки відповідні позовні вимоги з наведенням аналогічних правових підстав вже були предметом розгляду у іншій справі № 737/274/19.

Ураховуючи наведене вище, а також приписи ч. 4 ст. 82 ЦПК України, за якими обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, апеляційний суд відхиляє доводи скаржниці про безпідставність видачі органом місцевого самоврядування на ім`я ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на житловий будинок та державного акту на право власності на земельну ділянку.

Не погоджуючись з умовами оспорюваних договорів дарування, ОСОБА_1 вважала, що вони порушують її права, як власника майна, та укладені внаслідок обману, оскільки дарувальник ОСОБА_3 та обдарована ОСОБА_2 достеменно знали про наявність рішення Куликівського районного суду від 13 серпня 2002 року, яким за позивачкою визнано право власності на 3/8 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 , проте вчинили правочини, позбавивши її власності.

Аналіз ст. 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом слід розуміти умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Розглянувши вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки внаслідок обману та проаналізувавши наявні у справі докази, районний суд правильно зазначив, що сторонами укладених правочинів є відповідачка ОСОБА_2 та мати сторін у справі - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 28). Позивачка не є стороною оспорюваних договорів дарування, а отже відсутні підстави для висновків про наявність в діях осіб при укладенні договорів дарування обману в контексті положень ст. 230 ЦК України, оскільки сторона правочинів про це не заявляла.

Апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_1 про ігнорування судом першої інстанції при вирішенні спору наявність судового рішення, яким за нею визнано право власності на 3/8 частини спірного житлового будинку, з огляду те, що іншим судовим рішенням встановлено, що на час розгляду цієї справи ОСОБА_2 на підставі договору дарування житлового будинку від 26 грудня 2016 року є власником реконструйованого об`єкта нерухомого майна - житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 79,8 кв. м, житловою площею 41 кв. м, розташованого на земельній ділянці площею 0,2498 га, кадастровий номер :01:001:0221. Отже на час пред`явлення позову предмет спору (житловий будинок АДРЕСА_1 ) у первісному стані відсутній, що унеможливлює відновлення можливого порушеного права позивачки у спосіб визнання правочину недійсним.

Встановлення розміру загальної та житлової площі домоволодіння, її відповідність правовстановлюючим документам на садибу, наявність значної або незначної реконструкції будинку на час ухвалення рішення 13 серпня 2002 року Куликівським районним судом та на час укладення договору дарування житлового будинку від 26 грудня 2016 року апеляційним судом не аналізується з огляду на предмет та підстави позову у даній справі.

Суд першої інстанції правильно послався у рішенні на те, що судова перспектива та відновлення можливого порушеного права позивачкою не втрачено у разі обрання ефективного способу захисту можливого порушеного права, виходячи з його змісту, характеру порушення, невизнання або оспорення та спричинення цими діяннями наслідків.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Відхиляються також доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення з ОСОБА_1 витрат на правову допомогу, виходячи з такого.

Статтею 141 ЦПК України визначено порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі відмови у позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 УЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Згідно з приписами ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Представництво інтересів відповідачки у суді першої інстанції адвокат Матрос І.М. здійснював на підставі ордеру серії СВ № 1005940 від 04 вересня 2020 року (т. 1 а.с. 152) та договору про надання правничої (правової) допомоги від 04 вересня 2020 року (т. 1 а.с. 202-204), згідно з п. 6.1 якого гонорар (грошові кошти) за надання правничої допомоги визначається фіксованою сумою у розмірі, встановленому сторонами в додатку № 1 до даного договору.

Додатком № 1 до договору про надання правової допомоги від 04 вересня 2020 року (т. 1 а.с. 205) встановлено, що гонорар (грошові кошти) за надання правової допомоги визначається фіксованою сумою у розмірі 15 000 грн. Клієнт зобов`язується виплачувати адвокату гонорар двома частками (платежами). Перший платіж клієнт повинен сплатити 04 вересня 2020 року у розмірі 5 000 грн, другий платіж - до 10 вересня 2020 року включно у розмірі 10 000 грн.

04 та 10 вересня 2020 року адвокатом Матросом І.М. було прийнято від ОСОБА_2 відповідно 5 000 грн та 10 000 грн за договором про надання правової допомоги від 04 вересня 2022 року, про що свідчать квитанції № 291467 від 04 вересня 2020 року та № 291468 від 10 вересня 2020 року (т. а.а. 199, 200).

Клопотань про зменшення розміру витрат на правову допомогу під час розгляду справи від позивачки або її представника не надходило, будь-яких належних та допустимих доказів неспівмірності заявлених ОСОБА_2 судових витрат стороною позивача також не надано.

Верховний Суд у своїй постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 наголосив на тому, що адвокат не повинен підтверджувати розмір гонорару, якщо гонорар встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі.

Виходячи з наведеного вище та беручи до уваги наявність встановленого фіксованого розміру гонорару, а також факту отримання відповідачкою послуг адвоката та документально підтверджених понесених нею витрат в суді першої інстанції, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

06 липня 2022 року представником відповідачки - адвокатом Матросом І.М. подано заяву про компенсацію судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в якій адвокат просив стягнути на користь ОСОБА_2 сплачені нею та документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.

Вирішуючи заявлене під час апеляційного розгляду клопотання представника відповідачки про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000 грн, колегія суддів виходить з наступного.

Представництво інтересів відповідачки ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції адвокат Матрос І.М. здійснював на підставі ордеру серії СВ № 1029420 від 19 травня 2022 року (т. 3 а.с. 240) та договору про надання правничої (правової) допомоги від 19 травня 2022 року (т. 4 а.с. 7-9).

За змістом додатку № 1 до договору про надання правничої допомоги від 19 травня 2022 року гонорар адвоката за надану правову допомогу визначений фіксованою сумою у розмірі 10 000 грн, який клієнт повинен сплатити двома частками: 19 травня 2022 року у сумі 5 000 грн та до 15 червня 2022 року включно у сумі 5 000 грн (т. 4 а.с. 10).

19 травня та 14 червня 2022 року адвокатом Матросом І.М. було прийнято від ОСОБА_2 по 5 000 грн за договором про надання правової допомоги від 19 травня 2022 року, про що свідчать квитанції №№ 291497, 054151 (т. 4 а.с. 5, 6).

Під час апеляційного розгляду стороною позивача клопотання про необґрунтованість заявленого розміру витрат на правничу допомогу або їх неспівмірність та відповідне зменшення не заявлено.

Беручи до уваги наявність встановленого фіксованого розміру гонорару, а також факту отримання ОСОБА_2 послуг адвоката та документально підтверджених понесених нею витрат в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим задовольнити заявлене клопотання про відшкодування понесених відповідачкою у суді апеляційної інстанції витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2021 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 10 000 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2022 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: О.Є. Мамонова

О.І. Онищенко