Справа № 344/8309/22
Провадження № 2/344/2604/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Шамотайло О. В.

секретаря судового засідання Устинської Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у загальному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про тлумачення заповіту, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися з позовом, в якому просять розтлумачити заповіт, складений 20.08.2009 ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо розпорядження частиною належного спадкодавцю майна в їх користь.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за життя ОСОБА_4 склав два заповіти. У одному заповіті за реєстровим №32 спадкодавець заповів квартиру по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а в іншому заповіті за реєстровим №33 заповів все належне йому майно, яке знаходиться в с. Миколаївка Бучацького (теперішнього Чортківського) району Тернопільської області, окрім машини ВАЗ21063, 1990 року випуску, ОСОБА_5 . Сторона позивача вважає, що заповіт, яким ОСОБА_4 заповів ОСОБА_5 усе майно, яке знаходиться у с. Миколаївка, Бучацького (теперішнього Чортківського) району Тернопільської області, окрім машини ВАЗ 21063, 1990 року випуску не охоплює квартиру АДРЕСА_2 . Позивачі просять розтлумачити зміст заповіту, складеного 20.08.2009 року ОСОБА_4 , посвідченого секретарем Миколаївської сільської ради Бучацького району Тернопільської області, реєстровий номер 32, а саме: волю заповідача щодо квартири в АДРЕСА_1 необхідно розуміти так: ОСОБА_4 заповів квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках по 1/2 кожному.

Сторона позивача подала заяву про розгляд справи без їх участі.

Сторона відповідача не заперечувала щодо задоволення позову (а.с. 66) та прохала про розгляд справи без участі відповідача та його представника.

Згідно з ч.3 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Проаналізувавши викладені в позовній заяві обґрунтування позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку.

Визнання стороною відповідача позову не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси третіх осіб.

Частиною першою ст. 15, частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Як вбачається із змісту позовних вимог, підставою для звернення до суду стало не зазначення у заповіті спадкодавцем ОСОБА_4 часток позивачів у спадковому майні за цим заповітом, а також не вказання номеру квартири, яку заповідав ОСОБА_4 за цим заповітом.

Як встановив суд, ОСОБА_4 складено 20.08.2009 заповіт під реєстровим №32 в користь позивачів, зокрема квартиру в АДРЕСА_1 (а.с.18).

Також, з матеріалів справи, зокрема з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що у власності ОСОБА_4 знаходиться квартира за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер майна 7135474). Із деталізованої Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 07.07.2022 року вбачається, що у власності ОСОБА_4 не було квартир під іншим номером у будинку АДРЕСА_1 .

Окрім того, ОСОБА_4 також було складено 20.08.2009 заповіт під реєстровим №33 за яким він заповів все належне йому майно, яке знаходиться в с. Миколаївка Бучацького (теперішнього Чортківського) району Тернопільської області, окрім машини ВАЗ 21063 1990 року випуску ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, і після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому на день смерті майно (а.с.16).

Згідно до довідки Золотопотіцької селищної ради Миколаївського старостинського округу Чортківського району Тернопільської області від 22.04.2022 вбачається, що на день смерті ОСОБА_4 в будинку були прописані та проживали його дружина - ОСОБА_6 , та онуки : ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (а.с.19).

При цьому відповідачем у справі залучено особу, яка б у разі неможливості тлумачення заповіту або визнання його недійсним, могла б спадкувати квартиру померлого як спадкоємець І черги за законом. Серед таких є тільки донька спадкодавця, ОСОБА_3 . Так, дружина спадкодавця, ОСОБА_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 36-37), факт укладення шлюбу підтверджується відповіддю Бучацького відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 13.05.2022 року (а.с.38), а син спадкодавця, ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 39,40).

Позивачі ж будучи спадкоємцями за заповітом, бажаючи прийняти спадщину на квартиру після смерті спадкодавця, звернулися до нотаріальної контори про прийняття спадщини, однак приватним нотаріусом відмовлено позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки, у змісті заповіту не зазначена конкретна адреса нерухомого майна, яка заповідається та не визначено розмір часток вищевказаного нерухомого майна, яке заповідається (а.с.41-42).

Згідно до частини першої статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт маєфізична особа з повною цивільною дієздатністю, яке здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (частини перша та друга статті 1234 ЦК України).

Відповідно до статті 202ЦК України, правочином є дія особи, спрямована нанабуття,зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

З огляду на зазначене, заповіт є одностороннім правочином.

Відповідно до статті 1256 ЦК України, тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України.

Згідно із статтею 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно до пункту 2.1 Глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595 заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини.

Аналогічні за змістом вимоги до заповіту містяться в абзаці 2 пункту 1.6 Розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року №3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року 1298/20036.

Отже, об`єктом тлумачення заповіту судом є виключно сам заповіт, складений зі слів та словосполучень, що утворюють його текст.

Згідно до частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року в справі №753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

З правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної в постанові від 30 липня 2020 року в справі №378/1160/15-ц убачається, що тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини.

При цьому, частина друга статті 213 ЦК України, не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту.

Тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Отже, тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті.

Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Аналіз зазначених вище обставин свідчить про те, що позивачі не можуть підтвердити волю спадкодавця про його спадщину, як спадкоємців за заповітом, іншим шляхом, як тлумачення заповіту судом.

Вирішуючи питання тлумачення правочину судом враховується, що цивільне судочинство направлене на захист прав та інтересів громадян.

Як встановив суд, у складеному ОСОБА_4 за реєстровим №32 заповіті, спадкодавець на випадок його смерті висловив свою волю на перехід права власності на належне йому майно - квартиру в АДРЕСА_1 , вказавши чітко, без помилок прізвище, ім`я та по батькові спадкоємців - позивачів.

З приводу не зазначення у заповіті номеру квартири, то слід вказати, що з договору купівлі-продажу квартири від 25.08.2004, яка долучена до матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_7 , продавець, передає у власність покупцю, ОСОБА_4 , квартиру за номером АДРЕСА_2 , а згідно до даних Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_4 від 07.07.2022 вбачається, що у його власності не було інших квартир під іншим номером у будинку АДРЕСА_1 , отож слід визнати, що не вказання номеру квартири по суті не має визначального значення з огляду на конкретну вказівку спадкодавця щодо конкретного майна та конкретних осіб спадкоємців. Суд погоджується також із твердженнями сторони позивача, що очевидним є те, що складаючи заповіт на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_1 спадкодавець заповідав їм саме квартиру АДРЕСА_2 , на яку у нього є документи, що підтверджують право власності, а стосовно визначення часток спадкоємців у цьому нерухомому майні, то вона повинна ділитись між спадкоємцями за заповітом у рівних частках, по 1/2 кожному, в інакшому ж випадку ОСОБА_4 би зазначив про це у заповіті №32, як він вказав у заповіті №33 в частині щодо заповідання автомобіля.

Встановлені судом обставини, що підтверджуються письмовими доказами, підтверджують волю спадкодавця за заповітним розпорядженням на те, щоб спадкоємці-позивачі успадкували після його смерті належну йому квартиру у будинку по АДРЕСА_1 .

При встановлених обставинах, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 213. 1217, 1233, 1236, 1256 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов задоволити.

Здійснити тлумачення заповіту ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного та посвідченого 20 серпня 2009 року секретарем виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Бучацького району Тернопільської області Н.В. Качуровською, зареєстрованого у реєстрі за №32, як вираження волі ОСОБА_4 заповісти у рівних частках, по 1/2 кожному ОСОБА_2 і ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Шамотайло О.В.