Провадження № 22-ц/811/1577/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 адвоката Копистинського Тараса Михайловича на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2022 року в складі судді Єзерського Р.Б. у справі за позовом Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної при виконанні трудових обов`язків, -

встановив:

У грудні 2022 року позивач ДП «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної при виконанні трудових обов`язків.

Вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 працювала на посаді першого заступника генерального директора у ДП підприємство «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» з 24.02.2017 по 04.08.2020. За наслідками проведеної працівниками Західного офісу Держаудитслужби ревізії фінансово-господарської діяльності ДП «Львівстандартметрологія» за період з 01.10.2018 по 31.08.2020, актом ревізії від 24.12.2020 №06-24/12 встановлено, що в ревізійному періоді матеріальна допомога на оздоровлення незаконно виплачувалася ОСОБА_3 7 разів на підставі наказів №215 від 16.07.2018, №409 від 05.10.2018, №491 від 20.11.2018, №99 від 09.04.2018, №223 від 13.05.2019, №521 від 10.10.2019 та №590 від 16.07.2020. У зв`язку із займаною посадою, усі вищевказані накази перевірялися та погоджувалися відповідачем перед підписанням генеральним директором. Відповідно до нормативних актів, що регулюють трудову діяльність та оплату праці працівників ДП «Львівстандартметрологія», матеріальна допомога на оздоровлення належить до інших заоохочувальних та компенсаційних виплат, які мають одноразовий характер та здійснюються лише один раз на рік. За таких обставин, вважає, що відповідач незаконно отримала протягом ревізійного періоду матеріальну допомогу на оздоровлення 7 разів, чим заподіяла матеріальну шкоду підприємству на суму 362330,50 грн.

Просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» матеріальну шкоду у розмірі 362330 грн., 50 коп. та 5434,97 грн. сплаченого при поданні позовної заяви до суду суми судового збору.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2022 року позовні вимоги Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації матеріальну шкоду у розмірі 362330 грн. 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» судовий збір у розмірі 5434 грн. 97 коп.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила відповідачка в особі адвоката Копистинського Т.В.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є безпідставним та необґрунтованим, ухвалене з неповним зясуванням обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, а також невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування вимог покликається на те, що відповідно до положень ст. 130 КЗпП України працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності.

Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина.

З наведеного випливає, що основною умовою покладення на працівника обов`язку відшкодувати заподіяну підприємству шкоду, є наявність в його діях вини, що характеризується вчиненням ним дій або бездіяльності, шляхом неналежного виконання покладених на нього у встановленому порядку трудових обов`язків приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій.

Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що відповідачка в силу своєї посади погоджує та перевіряє накази перед підписанням їх генеральним директором, оскільки жоден із документів, що долучені позивачем до матеріалів справи, не підтверджує наявності у відповідачки такого роду обов`язків, як погоджувати та перевіряти накази перед підписанням їх генеральним директором.

Більше того, долучені до матеріалів справи накази: №125 від 16.07.2018, №409 від 05.10.2018, №491 від 20.11.2018, №99 від 0.04.2018, №223, від 13.05.2019, №521 від 10.10.2019 та №590 від 16.07.2020 не містять будь-якого поля, яке б підлягало заповненню щодо погодження чи непогодження наказу першим заступником генерального директора перед підписанням генеральним директором, так само, як і відсутні будь-які відмітки відповідача щодо погодження чи не погодження таких таких наказів.

Також, виплаті матеріальної допомоги, що здійснювалась відповідачці на підставі вищевказаних наказів, передувала відповідна заява відповідачки, яка власне погоджувалась або не погоджувалась шляхом видачі або не видачі відповідного наказу. Необхідність такої заяви передбачається у п. 31 наказу про облікову політику ДП «Львівстандартметрологія» від 29.12.2017 за №655, яким затверджено перелік виплат, які відносяться до матеріального заохочення працівників, куди віднесено матеріальну допомогу згідно заяви працівників та пенсіонерів, інші виплати згідно колективного договору підприємства, що не входить до складу фонду оплати праці, визначеного Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Мінстату України від 13.01.2004 №5.

Враховуючи викладене, вважає, що відповідачка участі в процесі нарахування та виплати вказаної допомоги не приймала, доказів того, що в силу соїх посадових обов`язків відповідачка наділена такими повноваженнями, позивачем не надано, що доводить до висновку про відсутність вини в діях відповідачки, наявність якої є обов`язковою умовою для відшкодування матеріальної шкоди.

Також зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме винні дії відповідачки призвели до заподіяння позивачу матеріальної шкоди у вигляді надмірної виплати грошових коштів в сумі 362 330, 50 грн., а тому підстави для їх стягнення із відповідачки на користь позивачу у суду не було.

Однак, суд першої інстанції дішов протиженого висновку на підставі неповно з`ясованих обставин справи, у зв`язку з чим, за відсутності будь-яких доказів, необґрунтовано та безпідставно стягнув з відповідачки грошові кошти в сумі 362 330, 50 грн.

Зауважує, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують здійснення конкретних оплат із чітким призначенням платежів, або будь-які інші докази, які б давали підстави встановити реальну дійсну шкоду завдану позивачу та її розмір.

Накази, на які посилається позивач та взяв до уваги суд першої інстанції, місять лише вказівку про надання матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі «посадового окладу» або «середньомісячної заробітної плати» або інший оклад, при цьому жодних чітких розмірів такі накази не містять.

Щодо акту ревізії фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» за період з 01.10.2018 по 31.08.2020 від 24.12.2020 за № 06-24/12, проведеного Західним офісом Державної аудиторської служби України, то таким лише встановлено, що окремим працівникам ДП «Львівстандартметрологія» у ревізійному періоді, матеріальна допомога на оздоровлення виплачувалась по декілька разів на рік, поза межами перебування працівників у щорічній відпустці, виплати проводились на підставі наказів генерального директора ОСОБА_4 . При цьому вищевказаним актом не встановлено порушення зі сторони ОСОБА_3 , як і не встановлено порушення щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення саме першому заступнику генерального заступника, посаду якого обімала відповідачка.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації.

18 жовтня 2022 року від Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначив, що суд першої інстанції повністю з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та здійснив висновок, спираючись на обставини та матеріали справи, що були надані сторонами. Просить залишити без змін рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2022 року, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Звертаючись до суду з означеним позовом, позивач з посиланням на ст.ст. 130-137 КЗпП України вважав, що відповідач незаконно отримала протягом ревізійного періоду матеріальну допомогу на оздоровлення 7 разів, чим заподіяла матеріальну шкоду підприємству на суму 362330,50 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріальна допомога на оздоровлення відповідачці ОСОБА_3 протягом 2018-2020 років нараховувалася та виплачувалася на підставі наказів генерального директора ДП «Львівстандартметрологія» ОСОБА_4 , а відповідач ОСОБА_3 в силу своєї посади заступника генерального директора ДП «Львівстандартметрологія» погоджувала та перевіряла вищезазначені накази перед підписанням їх генеральним директором, що свідчить про наявність в діях відповідачки ОСОБА_3 вини щодо нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення більше одного разу на рік.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції виходячи із такого.

Судом встановлено, що наказом генерального директора ДП «Львівстандартметрологія» від 24 лютого 2017 за №12-к, ОСОБА_3 прийнято на роботу з 27.02.2017 на посаду першого заступника генерального директора ДП «Львівстандартметрологія» та встановлено посадовий оклад 11030 грн. на місяць згідно штатного розпису, а також встановлено надбавку за високі досягнення в праці в розмірі 5515 грн.

Наказом від 16.07.2020 за №29-к, ОСОБА_3 звільнено з посади першого заступника генерального директора ДП «Львівстандартметрологія» на підставі п. 1 ч. 1 ст.36 КЗпП України, за згодою сторін.

За період роботи ОСОБА_3 в ДП «Львівстандартметрологія», генеральним директором підприємства Гринів Ю.О. видано накази: від 12.03.2018 за №42 про надання ОСОБА_3 щорічної основної відпустки строком на 4 календарні дні, з 20.03.2018 по 23.03.2018; від 20.04.2018 за №76 про надання ОСОБА_3 додаткової відпустки до щорічної строком на 4 календарні дні, з 02.05.2018 по 05.05.2018; від 16.07.2018 за №215 про надання ОСОБА_3 щорічної відпустки строком на 5 календарних днів, з 13.08.2018 по 17.08.2018, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу; від 16.07.2018 за №216 про надання ОСОБА_3 щорічної відпустки строком на 4 календарні дні, з 20.08.2018 по 23.08.2018; від 16.07.2018 за №217 про надання ОСОБА_3 щорічної відпустки строком на 5 календарних днів, з 27.08.2018 по 31.08.2018; від 05.10.2018 за №338 про надання ОСОБА_3 щорічної основної відпустки строком на 4 календарні дні, з 23.10.2018 по 26.10.2018; від 05.10.2018 за №339 про надання ОСОБА_3 щорічної основної відпустки строком на 5 календарних днів, з 29.10.2018 по 02.11.2018; від 05.10.2018 за №409 про надання ОСОБА_3 матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати; від 20.11.2018 за №491 про надання ОСОБА_3 матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати; від 09.04.2019 за №99 про надання ОСОБА_3 щорічної основної відпустки строком на 5 календарних днів, з 02.05.2019 по 06.05.2019, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі середньомісячної виплати; від 13.05.2019 за №223 про надання ОСОБА_3 матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної виплати; від 14.05.2019 за №127 про надання ОСОБА_3 щорічної відпустки строком на 3 календарні дні, з 29.05.2019 по 31.05.2019; від 14.05.2019 за №128 про надання ОСОБА_3 щорічної основної відпустки строком на 14 календарних днів, з 01.06.2019 по 14.06.2019, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі середньомісячної виплати; від 16.07.2019 за №281 про надання ОСОБА_3 відпустки без збереження заробітної плати строком на 3 календарні дні, з 14.08.2019 по 16.08.2019; від 16.07.2019 за №282 про надання ОСОБА_3 щорічної основної відпустки строком на 5 календарних днів, з 05.08.2019 по 09.08.2019; від 16.07.2019 за №283 про надання ОСОБА_3 щорічної основної відпустки строком на 2 календарні дні, з 01.08.2019 по 02.08.2019; від 16.07.2019 за №284 про надання ОСОБА_3 щорічної основної відпустки строком на 2 календарні дні, з 12.08.2019 по 13.08.2019; від 10.09.2019 за №407 про надання ОСОБА_3 відпустки без збереження заробітної плати строком на 3 календарні дні, з 11.09.2019 по 13.09.2019; від 10.10.2019 за №521 про надання ОСОБА_3 матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі двох середньомісячних виплат; від 16.07.2020 за №590 про надання ОСОБА_3 щорічної відпустки строком на 15 календарних днів, з 21.07.2020 по 04.08.2020, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі середньомісячних нарахувань.

Згідно з актом ревізії фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» за період з 01.10.2018 по 31.08.2020, від 24.12.2020 за №06-24/-12, проведеного Західним офісом Державної аудиторської служби України, встановлено, що окремими працівниками ДП «Львівстандартметрологія» у ревізійному періоді, матеріальна допомога на оздоровлення виплачувалась по декілька разів на рік, поза межами перебування працівників у щорічній відпустці. Виплати проводились на підставі наказів генерального директора ОСОБА_4 .

Відповідно до довідки до акту ревізії про незаконно виплачені матеріальні допомоги на оздоровлення у 2018-2020 роках, за період з вересня 2018 року по липень 2020 року ОСОБА_3 нараховано, без урахування ЄСВ, та виплачено матеріальних допомог на загальну суму 450 100,00 грн.

Згідно із листом Західного офісу Державної аудиторської служби України від 15.01.2021, адресованому генеральному директору Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» виставлено вимогу щодо усунення виявлених порушень у виді здійснених виплат матеріальних допомог на оздоровлення окремим працівникам адміністративно-управлінського персоналу по декілька разів на рік та зайве нарахування амортизації, шляхом перерахуванням частки, визначеної законодавством до державного бюджету, а також шляхом звернення з позовами до суду.

Статтею 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, зокрема, змагальність та диспозитивність.

Частина п`ята статті 12 ЦПК України передбачає, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до положень частини першоїстатті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ЦПК України не надає суду такого права, як вихід за межі позовних вимог з власної ініціативи, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (стаття 3 ЦПК України).

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Згідно зі ст. ст. 3, 4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про заробітну плату» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Згідно із ст.94 КЗпП України розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Згідно із п.3.2.13 Галузевої угоди, в сфері технічного регулювання між Міністерством економічного розвитку і торгівлі України і профспілкою машинобудівників та приладобудівників України на 2016 - 2020 роки, зареєстрованої Міністерством соціальної політики України 12.02.2016 № 4, сторонами доручено роботодавцям та профспілковим комітетам розглядати під час переговорів з укладення колективних договорів питання надання працівникам підприємств, за рахунок коштів підприємства, матеріальної допомоги та одноразових заохочувальних виплат (виплата на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, одноразова винагорода до ювілейних та пам`ятних дат, професійних свят тощо).

Як встановлено судом, на ДП «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» в період 2016-2020 років діяв колективний договір, укладений між адміністрацією та трудовим колективом, зареєстрований 28.04.2016 за №128, додатком №2 до якого затверджено «Положення про матеріальне стимулювання працівників ДП «Львівстандартметрологія» на 2016-2020 роки».

Розділом 2 цього Положення, визначено право кожного працівника Центру на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, а додатком №3 до Положення врегульовано, що право на отримання цього виду допомоги мають керівники, спеціалісти, службовці, робітники при виконання на протязі року покладених на них обов`язків, а рішення про розмір такої допомоги на поточний рік визначається по підсумках роботи за минулий рік.

Крім цього, відповідно до п.31 наказу про облікову політику ДП «Львівстандартметрологія» від 29.12.2017 за №655 затверджено перелік виплат, які відносяться до матеріального заохочення працівників, куди віднесено матеріальну допомогу згідно заяв працівників та пенсіонерів, інші виплати згідно колективного договору підприємства, що не входять до складу фонду оплати праці, визначеного Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Мінстату України від 13.01.2004 за №5.

У п. 2.3.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004, зареєстрованої в Мінюсті України 27 січня 2004 року за №114/8713 передбачено, що винагороди за підсумками роботи за рік належить до винагород та заохочень, що здійснюються раз на рік або мають одноразовий характер.

З аналізу наведених правових норм вбачається право будь-якого працівника ДП «Львівстандартметрологія» у 2018-2019 роках на отримання такого виду компенсаційних та заоохочувальних виплат, як виплата матеріальної допомоги на оздоровлення. При цьому, нарахування та виплата такого виду допомоги повинна відбуватися у чіткій відповідності з вимогами трудового законодавства та положень трудових угод, в тому числі умов колективного договору. Тобто матеріальна допомога на оздоровлення належить до заохочувальних виплат, що здійснюється один раз на рік або має одноразовий характер.

Покликання апелянта на те, що матеріальна допомога на оздоровлення має систематичний характер і така надається всім або більшості працівників відповідно до п. 2.3.3 Інструкції, на переконання суду є помилковим, оскільки у зазначених вище локальних нормативних актах чітко визначено, що розмір допомоги на оздоровлення визначається за підсумками роботи за минулий рік та здійснюється раз на рік.

Тому позивач, звертаючись до суду з означеним позовом правильно вважав, що відповідачка за період 2018-2019 років безпідставно отримала виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, оскільки така була нарахована декілька разів протягом одного року, поза межами діючих норм трудового законодавства та положень колективного договору.

Висновок суду першої інстанції в цій частині є правильним та достатньо обґрунтованим.

Перевіряючи доводи позивача, чи дійсно була заподіяна підприємству пряма шкода відповідачкою, колегія суддів враховую таке.

Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними і рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають, зокрема, у сфері трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Таким чином, до правовідносин працівника та працедавця з приводу матеріальної відповідальності за заподіяну шкоду, необхідно застосовувати положення Глави ІХ КЗпП України.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно із ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу (загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників.

Положеннями статті 130 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством (частина 2 статті 130 КЗпП України).

Відповідно до ч.3 ст.130 КЗпП України за наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Тобто умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: пряма дійсна шкода; протиправна поведінка працівника; вина в діях чи бездіяльності працівника; прямий прчинний зв`язок між протиправною дією і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка настала.

Разом з тим, вказана норма не звільняє позивача від обов`язку доведення факту спричинення шкоди та складу цивільного правопорушення.

Відповідно до статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

В свою чергу, випадки матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди, заподіяної працівниками з їх вини підприємству, установі, організації, передбачені у ст. 134 КЗпП України.

Згідно із ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;

8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Колегія суддів звертає увагу, що стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з матеріалів справи, з відповідачкою не був укладений договір про повну матеріальну відповідальність.

При цьому її діяльність не охоплюється ознаками, переліченими у п.п. 1-9 ст. 134 КЗпП України.

Разом з тим, відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6. постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» на підставі п. 2 ст.133 КЗпП України за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних чи грошових цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних чи грошових цінностей, матеріальну відповідальність в межах прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку, несуть винні в цьому директори, начальники і інші керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники; керівники та їх заступники будь-яких структурних підрозділів, передбачених статутом підприємства, установи, організації чи іншим відповідним положенням.

До зайвих грошових виплат відносяться, зокрема, суми стягнення штрафів, заробітної плати, виплачені звільненому працівникові у зв`язку з затримкою з вини службової особи видачі трудової книжки, розрахунку, неправильним формулюванням причин звільнення, тощо. При виявленні безпосередніх заподіювачів шкоди, викликаної виплатою зайвих сум, знищенням чи зіпсуттям матеріальних цінностей, вони зобов`язані відшкодувати шкоду в межах, встановлених законодавством. Зазначені вище службові особи в цих випадках несуть матеріальну відповідальність в межах свого середньомісячного заробітку за ту частину шкоди, що не відшкодована безпосередніми заподіювачами її.

При цьому загальна сума, що підлягає стягненню, не повинна перевищувати заподіяну шкоду. На них самих покладається матеріальна відповідальність у зазначених межах, якщо з їх вини не було своєчасно вжито заходів до стягнення шкоди з безпосередніх заподіювачів її й таку можливість підприємство втратило.

В свою чергу, працівники, які не є керівниками підприємства (установи, організації) і структурних підрозділів на підприємстві або їх заступниками, за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами, викликаними неналежним виконанням ними трудових обов`язків, несуть матеріальну відповідальність за ч.1 ст.132 КЗпП України, крім випадків, для яких ст. 134 КЗпП України передбачена повна матеріальна відповідальність.

За відсутності перелічених умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, яку особа несе в порядку ст. 132 КЗпП України, в розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в тій частині, що стягнення з відповідачки матеріальної шкоди у повному розмірі є неможливим, оскільки жоден із випадків, передбачених ст. 134 КЗпП України, не встановлений щодо особи відповідачки.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Розмір підлягаючої покриттю шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності.

Згідно із ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14 (далі - Постанова) роз`яснено, що під прямою дійсною шкодою слід розуміти, зокрема, втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Як роз`яснено в абзаці другому пункту 3 вказаної Постанови, суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними, який майновий стан працівника.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому з урахуванням вимог трудового законодавства, у трудових спорах саме роботодавець повинен довести наявність вини та винних дій працівника.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Отже, для настання матеріальної відповідальності ОСОБА_3 , позивач повинен надати докази: заподіяння шкоди саме працівником; наявності протиправної винної поведінки працівника.

Із змісту наказів, перелічених вище, матеріальна допомога на оздоровлення відповідачці ОСОБА_3 за період 2018-2019 років нараховувалася та виплачувалася на підставі наказів генерального директора ДП «Львівстандартметрологія» Ю.О. Гринів, без попереднього погодження ОСОБА_3 , що спростовує відповідні доводи позивача.

Як свідчать матеріали справи, підставою видачі матеріальної допомоги слугувала попередньо подана заява відповідачки, що виколючала будь-яку можливість самій собі погоджувати таку перед підписанням наказу генеральним директором, оскільки рішення про виплату чи невиплату, на підставі таких заяв, приймається виключно генеральним директором шляхом видачі наказу.

Відповідачка участі в процесі нарахування та виплати вказаної допомоги не приймала, доказів того, що в силу своїх посадових обов`язків відповідачка була наділена такими повноваженнями, позивачем не представлено, що свідчить про відсутність вини в діях відповідачки, наявність якої є обов`язковою умовою для відшкодування матеріальної шкоди.

Актом ревізії фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» за період з 01.10.2018 по 31.08.2020 від 24.12.2020 за №№06-24/12, встановлено факт неодноразової виплати ОСОБА_3 матеріальної допомоги протягом року, поза межами перебування працівника у щорічній відпустці. Разом з тим, даним актом не встановлено порушення зі сторони ОСОБА_3 , які призвели про заподіяння підприємству шкоди.

Тому суд дійшов помилково висновку, що ОСОБА_3 в силу своєї посади заступника генерального директора ДП «Львівстандартметрологія» погоджувала та перевіряла вищезазначені накази перед підписанням їх генеральним директором, що свідчить про наявність в діях відповідача ОСОБА_3 вини щодо нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення більше одного разу на рік.

Позивачем не надано жодного допустимого доказу, який би з достовірністю підтверджував вину ОСОБА_3 у заподіянні шкоди підприємству, яка б підтверджувала наявність прямої дійсної шкоди, а тому суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про наявність підстав для покладення на відповідачку обов`язку відшкодування збитків.

Згідно із пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, обставини справи встановлено неповно, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2022 року необхідно скасувати з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про ухвалення у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову, судові витрати понесені відповідачкою у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції за подання апеляційної скарги у розмірі 8 152 грн. 45 коп. необхідно стягнути з Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_5 .

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Копистинського Тараса Михайловича задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної при виконанні трудових обов`язків у розмірі 362330 гривень 50 копійок та 5434 гривень 97 копійок судового збору сплаченого при поданні до суду позовної заяви відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_3 8152 (вісім тисяч сто п`ятдесят дві) гривень 45 копійок судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тектсу постанови.

Повний текст постанови складено 16 листопада 2022 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк