Справа № 338/1022/20
Провадження № 22-ц/4808/863/22
Головуючий у 1 інстанції Шишко О. А.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Девляшевського В.А., Томин О.О.

з участю секретаря Максимів Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Богородчанського районного суду від 13 травня 2022 року, у складі судді Шишка О.А., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення з них солідарно на її користь 23550 доларів США заборгованості за договорами позики від 13 листопада 2015 року, 01 грудня 2015 року та процентів від суми позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 13 листопада 2015 року ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_1 для потреб сім`ї одержали у неї в позику гроші в сумі 13675 доларів США, на підтвердження чого власноручно написали розписки, кошти зобов`язалися повернути до 13 листопада 2016 року. Крім того, 01 грудня 2015 року згідно з особисто написаними та підписаними відповідачами розписками, останні позичили у неї готівкові кошти в іноземній валюті в розмірі 5875 доларів США, які зобов`язались повернути до 01 червня 2016 року.

Також 13 листопада 2015 року сторони погодили, що за користування грошовими коштами відповідачі сплачуватимуть позивачці проценти в розмірі 8750 доларів США за рік, про що цього числа також було оформлено розписку.

Позивачка зазначала, що станом на день звернення до суду з позовом відповідачами не виконано зобов`язань щодо повернення їй суми позики в іноземній валюті на суму 19550 доларів США та не сплачено борг за процентами за користування позикою у розмірі 4000 доларів США.

Також позивачка просила стягнути з відповідачів судові витрати у справі.

Рішенням Богородчанського районного суду від 13 травня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 13 листопада 2015 року та 01 грудня 2015 року в розмірі 7150 доларів США, а також 1966,42 грн судового збору.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Повний текст рішення суду складено 23 травня 2022 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає рішення суду незаконним, таким, що прийняте внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, та неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов висновку про часткове повернення боргу позивачці у сумі 12400 доларів США, про що свідчать надані відповідачами копії квитанцій про переказ коштів за допомогою системи «Western Union».

Однак, це не відповідає дійсності, оскільки суду надано копії квитанцій на переказ грошових коштів на суму 12100 доларів США. Крім цього в процесі судових засідань позивачка визнала, що відповідачем ОСОБА_1 , його тещею та дочкою їй повернуто 2400 доларів США, тобто всього повернуто 14500 доларів США.

Судом безпідставно вказано, що належні та допустимі докази на підтвердження вказаної обставини відсутні.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення.

ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу на рішення суду в частині відмови від стягнення частини заборгованості за позикою та плати процентів за користування позикою. Вважає в цій частині оскаржуване рішення таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, яке полягає в неповному та неправильному встановленні обставин, які мають значення для вирішення справи, та в неправильному застосуванні норм матеріального права.

Відмовляючи у стягненні частини позики та процентів за користування позикою, суд першої інстанції зазначив, що ні договором позики від 13 листопада 2015 року на від 01 грудня 2015 року не визначено обов`язок позичальників сплачувати відсотки за користування позикою.

Зазначає, що згідно копії розписки від 13.11.2015 року зазначено, що ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_2 250000 грн і проценти за рік 9750 доларів США. Також у листуванні у «Viber», яке долучено до матеріалів справи, вказано, що сторони погодили проценти за користування позикою. У відзиві на позов ОСОБА_1 вказував, що дійсно була усна домовленість, що проценти за користування коштами будуть становити 3%. Тобто сторони погодили плату за користування позикою спочатку у відсотках, а згодом у твердій грошовій сумі по 500 доларів США.

Таким чином, між сторонами досягнуто згоди щодо плати за користування позикою, тому є підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідачів солідарно в користь позивачки 4000 доларів США процентів за користування позикою.

Вважає, що суд першої інстанції невірно зменшив суму позики з 19550 доларів США до 7150 доларів США, оскільки відповідачами впродовж 2016-2020 років не повернуто частину позики в розмірі 12400 дол. США, а сплачено ці кошти за користування позикою. Тому дійсна заборгованість з позики становить 19550 доларів США.

Просить рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за позикою та процентів за користування позикою скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю та стягнути з відповідачів судові витрати.

У судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 підтримали доводи поданої апеляційної скарги та заперечили доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Апелянт ОСОБА_1 у судове засідання апеляційного суду не з`явився, його представник ОСОБА_6 надіслав на адресу суду клопотання в якому просив розгляд справи проводити за відсутності апелянта ОСОБА_1 та його представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та її представника, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позову, суд виходив з того, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які отримали у позивачки позику на загальну суму 19550 доларів США, повернули ОСОБА_2 12400 доларів США. У визначені в договорах позики строки взяті на себе зобов`язання відповідачі виконали не в повному обсязі, належні позивачці грошові кошти повернули частково, тому суд стягнув солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь позивачки 7150 доларів США заборгованості за договорами позики від 13 листопада 2015 року та 01 грудня 2015 року. Що стосується вимоги про стягнення з відповідачів процентів за користування позикою, то така не підтверджена належними доказами.

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачами

ОСОБА_3 , ОСОБА_1 13 листопада 2015 року укладено письмовий договір позики, відповідно до якого відповідачі отримали у позивачки позику в розмірі 13675 доларів США. Наведене підтверджується доданими до матеріалів справи оригіналами розписок від 13 листопада 2015 року, в яких також зазначено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 позичені грошові кошти зобов`язуються повернути до 13 листопада 2016 року (а.с. 82).

Крім того, між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 01 грудня 2015 року укладено письмовий договір позики, відповідно до якого відповідачі отримали у позивачки позику в розмірі 5875 доларів США, що підтверджується оригіналами розписок від 01 грудня 2015. Зазначену суму коштів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зобов`язувались повернути до 01 червня 2016 року (а.с. 83).

Таким чином відбулася передача грошових сум (13675 доларів США та 5875 доларів США) від позикодавця ОСОБА_2 до позичальників ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

За змістом частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому виконавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей.Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Ухвалюючи рішення по суті спору, суд першої інстанції правильно зазначив, що при укладенні договору позики між сторонами в письмовій формі були погоджені всі істотні умови, а саме: розмір позики та строк її повернення. Відповідачі факт укладення договору позики та написання розписки не оспорювали, а також надали докази повернення позики в розмірі 12400 доларів США, а відтак виникнення у відповідачів боргового зобов`язання за укладеним з ОСОБА_2 договором позики підтверджено належними доказами.

Відповідно до положень ст. 525, 526, ч.1 ст. 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов`язання, згідно із ст.ст.610, 612 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно розписок від 13 листопада 2015 року та 01 грудня 2015 року ОСОБА_2 виконала свої зобов`язання перед відповідачами, надавши їм в борг кошти у розмірі 19550 доларів США. Разом з тим, відповідачі ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 повернули позивачці 12400 доларів США, свої зобов`язання позичальника не виконали та у визначений договором строк суму боргу не повернули.

А відтак колегія суддів погоджується з висновком суду про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідачів суми боргу в розмірі 7150 доларів США (19550 дол. США-12400 дол. США=7150 дол. США).

Не заслуговують на увагу посилання апелянтки ОСОБА_2 на те, що судом першої інстанції належним чином не досліджено ту обставину, що сплачені відповідачами 12400 доларів США є процентами за користування позикою.

За приписами частин 1,2 статті 12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до частини 3 статті 12 та частин 1,6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доводиться укладення договору позики і його умов. Таким чином, позивачу необхідно надати до суду оригінал розписки.

Так, позивачка суду оригінал розписки від 13 листопада 2015 року, що стосується домовленості про сплату процентів за користування позикою не надала, тобто не підтвердила право вимоги процентів з відповідачів. Договорами позики від 13 листопада 2015 року та 01 грудня 2015 року на суму 19550 доларів США, оригінали розписок яких долучені до матеріалів справи, не передбачено сплати процентів за користування позикою.

Тому обґрунтованим є висновок суду, щодо відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 солідарно на користь позивачки 4000 доларів США процентів.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, розглянувши справу на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінивши їх в сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення із позичальників на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в розмірі 7150 доларів США та відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачів на користь позивачки заборгованості за процентами.

Посилання апелянта ОСОБА_1 про те, що позивачці повернуто не 12100 доларів США, як про це зазначив суд першої інстанції, а 14500 доларів США не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не підтверджені належними доказами з цього приводу.

Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду від 13 травня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2022 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: В.А. Девляшевський

О.О. Томин