Справа № 308/4801/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

за участю:

секретаря судового засідання Бокотей А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Ужгород в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Матей Руслана Іванівна, Закарпатський обласний державний нотаріальний архів, про визначення часток у спільній сумісній власності

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява від ОСОБА_1 (далі позивач) до ОСОБА_2 (далі відповідач-1), ОСОБА_3 (далі відповідач-2), ОСОБА_4 (далі відповідач-3), ОСОБА_5 (далі відповідач-4), ОСОБА_6 (далі відповідач-5) у якому позивач просить суд:

-визначити розмір часток у спільній сумісній власності, квартири в АДРЕСА_1 між її співвласниками в рівних долях, визначивши померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 по - 1/6 частці квартири кожному.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є співвласником вказаної квартири на праві спільної сумісної власності. При цьому з огляду на те, що ідеальні частки права власності на відповідне житло не визначені він позбавлений можливості оформити спадщину після смерті батьків та розпорядитися його часткою у спільному майні. Зазначає про те, що має намір подарувати частину належного йому майна своїй доньці, у зв`язку з чим звертався до нотаріуса, проте останній не посвідчив договір дарування частки нерухомості та вказав позивачу на необхідність вирішення питання про визначення часток у спільному майні в судовому порядку.

За таких обставин, позивач вважає, що правовий режим спільної сумісної власності перешкоджає йому розпоряджатися майном без погодження з іншими співвласниками.

Відповідачі правом на подання відзиву не скористалися, що згідно з частиною 2 статті 191 ЦПК України не перешкоджає розгляду та вирішенню справи по суті за наявними матеріалами.

Треті особи правом на подання пояснень щодо позову не скористалися.

У судове засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника.

У судове засідання відповідач-4 та відповідач-5 не з`явилися, належним чином повідомлені про час, дату і місце його проведення, подали заяву про розгляд справи без їх участі.

Решта учасників процесу не з`явилися, належним чином повідомлені про час, дату і місце його проведення, клопотань про відкладення не подали.

ІІ. Рух справи

Ухвалою від 22.04.2022 суддя залишив позовну заяву без руху.

Ухвалою від 08.06.2022 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 22.07.2022 суд залучив співвідповідачів до участі у справі.

Ухвалою від 17.08.2022 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Заходи забезпечення позову або доказів, у тому числі шляхом їх витребування, не вживалися.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 01.06.1993 року, виданого на підставі розпорядження Фонду комунального майна Ужгородської міської ради №34 квартира АДРЕСА_1 , була приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно зі вказаним свідоцтвом згадана квартира на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Зі змісту свідоцтва про народження № НОМЕР_1 від 28.08.1962 вбачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 є батьком та матір`ю позивача.

Відповідно до свідоцтва про смерть № НОМЕР_2 від 31.12.2012 мати позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Батько позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 19.09.2016 № НОМЕР_3 .

При цьому згідно з довідкою від 20.07.2020 вих.№23/02-14 спадкоємцями за заповітом, що прийняли спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_8 є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У свою чергу, згідно з довідкою від 20.07.2020 вих.№22/02-14позивач являється єдиним спадкоємцем за заповітом, що прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_7 1927 р.н.

З обставин справи слідує, що позивач звертався до третьої особи, а саме до приватного нотаріуса Матей Р.І. стосовно посвідчення договору дарування частки квартири. Листом приватного нотаріуса Матей Р.І. позивачу роз`яснено про необхідність звернення до суду для вирішення питання про визначення часток у спільному майні у зв`язку з тим, що інші співвласники квартири заяви про визначення часток не підписали.

Виходячи з наявності підстав для визначення за померлими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також іншими співвласниками, вказаними у свідоцтві про право власності на житло від 01.06.1993 року, виданому на підставі розпорядження Фонду комунального майна Ужгородської міської ради №34, по 1/6 частки квартири за адресою АДРЕСА_2 , позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

ІV. Позиція суду

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини 1 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За правилами частини 2 статті 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Філологічний спосіб тлумачення цитованого припису дозволяє суду стверджувати про те, що застосована законодавцем конструкція згаданої правової норми передбачає альтернативні форми правових режимів спільного майна. Тобто відповідне майно може перебувати або в спільній частковій, або в спільній сумісній власності. Як наслідок, випадків, коли відповідне майно перебуває одночасно як у спільній частковій, так і в спільній сумісній власності, цивільне законодавство не допускає. Наведений висновок має значення для вирішення питання про визначення частки власника у спільному з огляду на наступне.

Очевидно, що юридична заінтересованість суб`єкта, котрий ініціює згадане питання, як правило, полягає в його бажанні отримати можливість розпоряджатися майном без погодження з іншими співвласниками. Таким чином, ключове значення для заявника має визначення розміру саме його частки у спільному майні.

Між тим, ініціювання наведеного питання породжує обов`язок суду визначити частки також інших співвласників. Протилежна інтерпретація аналізованих положень закону не узгоджується із висновками суду про взаємовиключність форми правових режимів спільного майна та уможливила б ситуацію, коли частки на право стосовно одного і того ж майна є одночасно визначеними і невизначеними.

Суд зазначає про те, що визначення часток співвласників, яким майно належить на праві спільної сумісної власності припиняє право спільної сумісної власності, а точніше трансформує його у право спільної часткової власності. Утім, спільна сумісна власність як така не припиняється та продовжує існувати.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з того, що частка учасника спільної сумісної власності може визначатися не лише при поділі або виділі її зі спільного майна (статті 370 та 372 ЦК України), а також і в інших випадках, коли між співвласниками виникає спір щодо цього так, як ЦК України не містить норм, які б забороняли чи обмежували трансформацію спільної сумісної у спільну часткову власність. Оскільки в цивільному праві діє принцип «дозволено все, що не заборонено законом», то учасники спільної сумісної власності за домовленістю між ними можуть визначити розмір їх часток і тим самим змінити правовий статус їх власності, а у разі недосягнення між ними згоди з цього питання, будь-хто зі співвласників має право на пред`явлення відповідного позову.

Таким чином, заявлені позовні вимоги, серед іншого, зумовлюють необхідність визначення часток у праві спільної власності на нерухоме майно за іншими співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

З обставин справи вбачається, що позивач, окрім визначення його частки у нерухомому майні, просить суд також визначити частки у праві спільної власності за ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

При цьому, як з`ясував суд, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , котрі були батьками позивача, померли. Суд вказує на те, що позовні вимоги позивач після залучення співвідповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не змінював. При цьому до останніх позовні вимоги фактично не сформовані. Разом із тим, визначення складу відповідачів, як і формулювання позовних вимог, є правом позивача, у реалізацію якого суд не втручається.

Беручи викладене до уваги суд вказує на те, що за правилами статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Із урахуванням зазначеного суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, цивільна правоздатність якої припинилася

Вказане узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, відображеним у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження №61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження №61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі №550/1040/16-ц (провадження №61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження №61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження №61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження №61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження №61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Суд звертає увагу на те, що у відповідності до пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Судові витрати покладаються на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.Й. Данко