ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 жовтня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/4724/21

Головуючий у першій інстанції Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/361/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Шапко В.М., Поклад Д.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова у складі судді Логвіної Т.В. від 13 серпня 2021 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, дата складання повного тексту рішення - 25 серпня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про стягнення з відповідача 1 556 781 грн. 60 коп. коштів та 200 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Вимоги заявленого позову обґрунтовано тим, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.08.2018 року у справі №2540/2596/18, яке набрало законної сили 25.10.2018 року, визнано неправомірними дії Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України щодо відмови у призначенні позивачу пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України Про прокуратуру. Судом зобов`язано Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України Про прокуратуру (в редакції від 12.07.2001 року) в розмірі 90% суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру, з урахуванням довідки про складові заробітної плати прокуратури міста Києва №18/50 від 13.03.2018 року з дня звернення, тобто з 26.03.2018 року, та виплачувати її в повному обсязі без обмеження, сплативши заборгованість, що виникне внаслідок такого призначення. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Бабенка В.М. від 18.01.2019 року було відкрито виконавче провадження №58128891 з виконання виконавчого листа №2540/2596/18, виданого 09.01.2019 року Чернігівським окружним адміністративним судом. За розрахунками позивача, з урахуванням довідки про складові заробітної плати прокуратури міста Києва №18/50 від 13.03.2018 року, за березень 2018 року ОСОБА_1 має бути нараховано та виплачено 9 223 грн.76 коп. (52 950,78 х 90% х 19,355%), а з квітня 2018 року по лютий 2021 року - 1 667 949 грн. 50 коп. (52 950,78 х 90% х 35 міс.), а всього, згідно із вищезазначеним рішенням суду з березня 2018 року позивачу повинно бути нараховано та виплачено 1 677 173 грн. 26 коп. Відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 08.04.2019 року №1529/02/ш-11, розмір пенсії позивача після виконання рішення суду складає 47 655 грн. 70 коп. (52 950,78 х 90%). Згідно з довідкою відповідача від 23.02.2021 року, з березня 2018 року по лютий 2021 року ОСОБА_1 нараховано та виплачено пенсію у розмірі 120 391 грн. 65 коп. Різниця в сумах пенсійних виплат становить 1 556 781 грн. 60 коп., які, як зазначає позивач ОСОБА_1 , відповідач продовжує незаконно зберігати у себе за рахунок позивача, та зобов`язаний повернути позивачу, як це передбачено положеннями статті 1212 ЦК України. Позивач стверджує, що вищевказані дії відповідача є втручанням у право мирного володіння майном не на умовах, передбачених законом, і є порушенням прав, гарантованих як Конвенцією про захист прав людини, так і Конституцією України. Позивач вказує, що внаслідок невиконання відповідачем рішення суду ОСОБА_1 завдано моральну шкоду, яка полягає у тяжкості вимушених змін у його життєвих обставинах, позбавленні його та членів його сім`ї значної частини матеріального забезпечення, затратах часу та зусиль для відновлення попереднього стану, у відчутті його неспроможності, як працівника прокуратури, добитись відновлення в державі Україні своїх порушених цивільних прав. З урахуванням наведеного, розмір завданої моральної шкоди незаконними діями відповідача позивач ОСОБА_1 визначив в сумі 200 000 грн. Також позивач ставив питання про відшкодування на його користь понесених по справі судових витрат.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 13.08.2021 року позов ОСОБА_1 - задоволено. Судом стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 1 556 781 грн. 60 коп., моральну шкоду в сумі 200 000 грн., витрати на правничу допомогу 50 000 грн. та 11 350 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 13.08.2021 року, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог заявленого позову. Доводи апеляційної скарги вказують, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки нормам чинного законодавства та матеріалам справи. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги наявності підстав для закриття провадження у справі, оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права. Апелянт стверджує, що ОСОБА_1 звернувся із вимогою про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої неналежним виконанням рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.08.2018 року у справі №2540/2596/18. При цьому, судом першої інстанції стягнуто з відповідача на користь позивача суму недоплаченої пенсії, нарахованої за вищевказаним рішенням адміністративного суду. Проте, як вважає апелянт, процедура судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах визначена статтями: 382, 383 КАС України. В тому разі, якщо під час здійснення перерахунку розміру пенсії та виплати заборгованості за рішенням адміністративного суду від 23.08.2018 року відповідачем було допущено нове порушення прав позивача, то ОСОБА_1 , на думку апелянта, набуває права оскарження таких дій в загальному порядку, передбаченому положеннями КАС України. Доводи апеляційної скарги стверджують, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що є підставою для закриття провадження у справі. Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції також не прийняв до уваги тих обставин, що на виконання рішення адміністративного суду від 23.08.2018 року, після набрання ним законної сили, відповідачем 06.11.2018 року було призначено ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до статті 50-1 Закону України Про прокуратуру (в редакції від 12.07.2001 року), в розмірі 90 % суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру, з урахуванням довідки про складові заробітної плати від 13.03.2018 року, з дня звернення - 26.03.2018 року та сплачено заборгованість, що виникла внаслідок такого призначення. Апелянт зазначає, що розмір пенсії позивача, без обмеження її максимального розміру, з 26.03.2018 року склав 47 655 грн. 70 коп. Разом з тим, відповідачем при виконанні судового рішення були враховані норми Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, яким продовжено особливий порядок виплати пенсій працюючим пенсіонерам, що здійснюється у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Апелянт стверджує, що ОСОБА_1 з 07.07.2012 року працює на прокурорській посаді, а тому розмір його пенсії до виплати, відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування після перерахунку, з 26.03.2018 року склав 3 392 грн. 43 коп. Апелянт вказує, що за даних обставин, рішення суду відповідачем виконано в межах покладених судом зобов`язань, з урахуванням повноважень, наданих чинним законодавством. Розрахунок суми недоплаченої пенсії, зроблених позивачем, на думку апелянта, суд першої інстанції необґрунтовано прийняв до уваги, оскільки нарахування суми пенсії є дискреційним повноваженням органів Пенсійного фонду України. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача 200 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, оскільки доказів заподіяння такої шкоди Головним управлінням ПФУ в Чернігівській області позивачем не надано. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Апелянт вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано стягнув на користь позивача 200 000 грн. в рахунок моральних страждань. Апелянт також не погоджується із розміром стягнутих з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в сумі 50 000 грн., оскільки доказів на підтвердження понесених витрат позивачем не надано, і їх розмір є неспівмірним із складністю справи та реальним часом, необхідним для надання послуг адвокатом, зокрема, у зв`язку із належністю даної справи до категорії справ незначної складності.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача - ОСОБА_2 підтримала вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача - адвокат Авраменко Г.М. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 13.08.2021 року.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.08.2018 року у справі №2540/2596/18, яке набрало законної сили 25.10.2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю. Судом визнано неправомірними дії Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії відповідно до ст.50-1 Закону України Про прокуратуру. Зобов`язано Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України Про прокуратуру (в редакції від 12.07.2001 року) в розмірі 90% суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру, з урахуванням довідки про складові заробітної плати прокуратури міста Києва № 18/50 від 13.03.2018 року з дня звернення, тобто з 26.03.2018 року та виплачувати її в повному обсязі без обмеження і сплатити заборгованість, що виникне внаслідок такого призначення (а.с.5-7).

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Бабенка В.М. від 18.01.2019 року було відкрито виконавче провадження №58128891 з виконання виконавчого листа №2540/2596/18, виданого 09.01.2019 року Чернігівським окружним адміністративним судом (а.с.8).

У зв`язку із невиконанням без поважних причин рішення суду в повному обсязі, а саме, із невиплатою пенсії в повному обсязі, без обмежень, постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Петренка С.В. від 07.02.2019 року, на боржника - Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України, накладено штраф на користь держави у розмірі 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що еквівалентно 5 100 грн. (а.с.9).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.03.2019 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.02.2019 року у справі №620/506/19. При цьому, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.02.2019 року - скасовано, та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України до Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про визнання неправомірною та скасування постанови від 07.02.2019 року про накладення штрафу (а.с.13-15).

У зв`язку із повторним невиконанням без поважних причин рішення суду в повному обсязі, постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Бабенка В.М. від 25.04.2019 року на боржника накладено на Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України штраф на користь держави у розмірі 10 200 грн. (а.с.16).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12.06.2019 року у справі №620/1458/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2019 року, відмовлено у задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області до Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про визнання неправомірною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 25.04.2019 року (а.с.17-25).

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.08.2019 року у справі №2540/2596/18, боржника Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України замінено на його правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (а.с.26).

26.04.2019 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, у зв`язку із продовженням відповідачем невиконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.08.2018 року у справі №2540/2596/18, до Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області було надіслано повідомлення про вчинення посадовими особами Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України умисних дій, які мають всі ознаки кримінального правопорушення та підлягають кваліфікації за ознакою злочину, відповідальність за яке передбачено ч.1 статті 382 КК України (а.с.27-28).

07.05.2019 року було внесено відомості до ЄРДР за номером кримінального провадження 0002729, за ознаками кримінального правопорушення із правовою кваліфікацією: ч.1 ст.382 КК України (2001) (а.с.29).

Відповідно до довідки про складові заробітної плати прокуратури міста Києва №18/50 від 13.03.2018 року, заробітна плата позивача станом на 05.03.2018 року, з урахуванням доплат та надбавок, із розрахунку за 24 місяці, складає 52 950 грн. 78 коп., зі сплатою з усіх сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (а.с.30).

З копії трудової книжки позивача вбачається, що він з 15.12.2015 року призначений прокурором Київської місцевої прокуратури м.Києва, № запису 17 (а.с.53-54).

Матеріали справи містять в собі лист від 08.04.2019 року ГУ ПФУ в Чернігівській області на ім`я ОСОБА_1 (а.с.31-32), щодо розміру призначеної позивачу пенсії.

Згідно із довідкою ГУ ПФУ в Чернігівській області від 23.02.2021 року, із березня 2018 по лютий 2021 року позивачу фактично виплачено пенсію в сумі 120 391 грн. 65 коп. (а.с.33).

Розпорядженням 2738 від 06.11.2018 року ОСОБА_1 з 26.03.2018 року призначено пенсію у вказаному розмірі (а.с.48,49). Після перерахунку розмір пенсіє позивача склав 3 392 грн. 43 коп. (а.с.52).

Обгрунтовуючи підстави заявленого позову, ОСОБА_1 вказував, що відповідач незаконно продовжує зберігати у себе за його рахунок суму недоплаченої пенсії за рішенням суду від 23.08.2018 року, розмір якої за розрахунком позивача, складає 1 556 781 грн. 60 коп.

На запит Чернігівського апеляційного суду ГУ ПФУ в Чернігівській області 15.08.2022 року було надано довідку про розмір нарахованої та виплаченої пенсії ОСОБА_1 , на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду по справі №2540/2596/18 (а.с.135). Згідно даної довідки, ОСОБА_1 з березня 2018 року по лютий 2021 року нараховано пенсію відповідно до Закону України Про прокуратуру в розмірі 1 677 173 грн. 18 коп. При цьому, фактично позивачу виплачено пенсію за вказаний хронологічний період у розмірі 120 391 грн. 65 коп. Різниця в сумах вказаних пенсійних виплат становить: 1 556 781 грн. 53 коп., які ОСОБА_1 відповідачем не виплачено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують документально підтвердженого матеріалами справи висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 13.08.2021 року відносно того, що рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.08.2018 року у справі №2540/2596/18, яке набрало законної сили 25.10.2018 року, яким зобов`язано Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України призначити позивачу пенсію за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України Про прокуратуру (в редакції від 12.07.2001 року) в розмірі 90% суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру, з урахуванням довідки про складові заробітної плати прокуратури міста Києва №18/50 від 13.03.2018 року з дня звернення, тобто, з 26.03.2018 року, та виплачувати її в повному обсязі без обмеження, на час звернення позивача ОСОБА_1 з даним позовом до суду, залишається невиконаним.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 13.08.2021 року, задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції із врахуванням норм права, які регулюють спірні правовідносини, приписів Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вказав, що жоден Закон України не передбачає утримання та зберігання органами Пенсійного фонду України сум пенсійних виплат, які згідно Порядку виплати і доставки пенсій та грошової допомоги за місцем фактичного проживання одержувачів у межах України організаціями, що здійснюють їх виплату і доставку, мають виплачуватись щомісячно. В ході судового розгляду даної справи суд першої інстанції дійшов висновку, що право позивача на мирне володіння, користування, розпоряджання власним майном у вигляді призначеної судом пенсії порушено з боку відповідача, і заданих обставин, позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів підлягають задоволенню. Крім того, задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову в частині стягнення спричиненої моральної шкоди, суд першої інстанції вважав обґрунтованими доводи позивача відносно того, що довготривале невиконання відповідачем рішення суду призвело до порушення моральних життєвих зв`язків позивача, та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, з урахуванням обставин справи, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкоди в сумі 200 000 грн. Також суд першої інстанції вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50 000 грн. в рахунок відшкодування документально підтверджених понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновки оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 13.08.2021 року про задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову не узгоджуються із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 13.08.2021 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги наявності підстав для закриття провадження у справі, оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права. Апелянт стверджує, що ОСОБА_1 звернувся із вимогою про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої неналежним виконанням рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.08.2018 року у справі №2540/2596/18. При цьому, судом першої інстанції стягнуто з відповідача на користь позивача суму недоплаченої пенсії, нарахованої за вищевказаним рішенням адміністративного суду. Проте, як вважає апелянт, процедура судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах визначена статтями: 382, 383 КАС України. В тому разі, якщо під час здійснення перерахунку розміру пенсії та виплати заборгованості за рішенням адміністративного суду від 23.08.2018 року відповідачем було допущено нове порушення прав позивача, то ОСОБА_1 , на думку апелянта, набуває права оскарження таких дій в загальному порядку, передбаченому положеннями КАС України. Доводи апеляційної скарги стверджують, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що є підставою для закриття провадження у справі.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Приписи глави 83 ЦК України регламентують набуття, збереження майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч.1, ч.2 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Таким чином, оскільки позовні вимоги про стягнення з відповідача на свою користь 1 556 781,60 грн. позивач ОСОБА_1 заявляє та обґрунтовує саме на підставі положень статті 1212 ЦК України, тому вказані позовні вимоги судом першої інстанції розглянуто в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції також не прийняв до уваги тих обставин, що на виконання рішення адміністративного суду від 23.08.2018 року, після набрання ним законної сили, відповідачем 06.11.2018 року було призначено ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до статті 50-1 Закону України Про прокуратуру (в редакції від 12.07.2001 року), в розмірі 90 % суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру, з урахуванням довідки про складові заробітної плати від 13.03.2018 року, з дня звернення - 26.03.2018 року та сплачено заборгованість, що виникла внаслідок такого призначення. Апелянт зазначає, що розмір пенсії позивача, без обмеження її максимального розміру, з 26.03.2018 року склав 47 655 грн. 70 коп. Разом з тим, відповідачем при виконанні судового рішення були враховані норми Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, яким продовжено особливий порядок виплати пенсій працюючим пенсіонерам, що здійснюється у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Апелянт стверджує, що ОСОБА_1 з 07.07.2012 року працює на прокурорській посаді, а тому розмір його пенсії до виплати, відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування після перерахунку, з 26.03.2018 року склав 3 392 грн. 43 коп. Апелянт вказує, що за даних обставин, рішення суду відповідачем виконано в межах покладених судом зобов`язань, з урахуванням повноважень, наданих чинним законодавством. Розрахунок суми недоплаченої пенсії, зроблених позивачем, на думку апелянта, суд першої інстанції необґрунтовано прийняв до уваги, оскільки нарахування суми пенсії є дискреційним повноваженням органів Пенсійного фонду України.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 13.08.2021 року, оскільки вказані доводи не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Права і свободи людини та їх гарантії, відповідно до положень статті 3 Конституції України, визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси фізичних та юридичних осіб, а виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження, яким досягається кінцева мета правосуддя - захист інтересів фізичних та юридичних осіб і реальне поновлення їхніх порушених прав.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).

Відповідно до позиції Конституційного Суду України щодо виконання судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, у рішенні від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 зазначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац восьмий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого статтею 55 Конституції України права кожного на судовий захист.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).

Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення, як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) від 2 червня 2016 року № 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Також, Конституційний Суд України, взявши до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.

Конституційний Суд України наголосив, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на Рекомендації №Rec 16 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам Про виконання адміністративних рішень і судових рішень в області адміністративного права, в розділі II Рекомендацій Виконання судових рішень, що стосуються адміністративних органів зазначено, що Держави-члени повинні забезпечити, щоб адміністративні органи виконували судові рішення в розумні терміни. Щоб повністю виконати судові рішення, адміністративні органи повинні вживати всіх необхідних заходів відповідно до законодавства (пункт а). У випадку невиконання адміністративним органом судового рішення, повинна бути передбачена відповідна процедура забезпечення виконання даного рішення (пункт b).

Апеляційний суд також враховує практику застосування Європейським Судом з прав людини Конвенції про захист прав людини і основних свобод. Європейський Суд з прав людини зазначив про неможливість особою домогтися виконання судового рішення, винесеного на її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод. У рішенні Європейського Суду з прав людини (справа Жовнер проти України, заява №56848/00, пункт 33). Суд також відзначив, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін.

Апеляційний суд звертає увагу на пілотне рішення Європейського Суду з прав людини у справі Юрій Миколайович Іванов проти України (заява №40450/04), де в пунктах 46, 48, 51, 53, 54 зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Апеляційним судом також враховано позицію Європейського Суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах Hornsby v. Greece (заява №18357/91, пункт 40), Деркач та Палек проти України (заяви № 34297/02 та №39574/02, пункт 18): право на суд, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін; ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок; право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні; виконання судового рішення, яке набрало законної сили підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок (Immobiliare Saffi v.Italy, заява № 22774/93, пункт 74).

Крім того, як зазначив Європейський Суд з прав людини в справі Золотас проти Греції стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v.Greece, заява №66610/09, пункт 39). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського Суду з прав людини в справі Капітал Банк АД проти Болгарії (Capital Bank AD v. Bulgaria, заява №49429/99, пункт 52).

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.135), на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.08.2018 року у справі №2540/2596/18, ОСОБА_1 з березня 2018 року по лютий 2021 року було нараховано пенсію, відповідно до Закону України Про прокуратуру у розмірі 1 677 173 грн. 18 коп. При цьому, фактично позивачу виплачено пенсію за вказаний період у розмірі 120 391 грн. 65 коп. Різниця у сумах пенсійних виплат складає 1 556 781 грн. 53 коп., які ОСОБА_1 відповідачем не виплачено. За даних обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 13.08.2021 року відносно того, що рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.08.2018 року у справі №2540/2596/18 на час звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду, є невиконаним.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 13.08.2021 року, проаналізувавши фактичні обставини справи та норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку відносно того, що жоден Закон України не передбачає утримання та зберігання органами Пенсійного фонду України сум пенсійних виплат, які згідно Порядку виплати і доставки пенсій та грошової допомоги за місцем фактичного проживання одержувачів у межах України організаціями, що здійснюють їх виплату і доставку (Постанова Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 року №1279), мають виплачуватись щомісячно.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що є обґрунтованим висновок суду першої інстанції відносно того, що право позивача на мирне володіння, користування, розпоряджання власним майном у вигляді призначеної судом пенсії є порушеним відповідачем, і за даних обставин, вимоги заявленого ОСОБА_1 позову в частині стягнення грошових коштів підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що відповідач був позбавлений можливості нараховувати ОСОБА_1 пенсію за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону України Про прокуратуру (в редакції від 12.07.2001 року) в розмірі 90% суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру, у зв`язку з тим, що позивач працює на прокурорській посаді, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 13.08.2021 року, оскільки вказана обставина була досліджена Чернігівським окружним адміністративним судом при ухваленні рішення від 23.08.2018 року у справі №2540/2596/18 (а.с.5-7), яке набрало законної сили 25.10.2018 року, і підлягає обов`язковому виконанню.

Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача 200 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, оскільки доказів заподіяння такої шкоди Головним управлінням ПФУ в Чернігівській області позивачем не надано.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 13.08.2021 року, прийнявши до уваги фактичні обставини справи та норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції погодився із доводами позивача відносно того, що довготривале невиконання відповідачем рішення суду призвело до порушення моральних життєвих зв`язків позивача. Виходячи із засад розумності, виваженості, справедливості, суд першої інстанції вважав, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в сумі 200 000 грн.

Необхідно зазначити, що статтями: 13,17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини від 23.02.2006 року №3477-IV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права та змінюють практику застосування національного закону відповідно до рішення цього Суду.

Відповідно до чіткої і усталеної практики Європейського Суду з прав людини, право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (Рішення Європейського Суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі Горнсбі проти Греції, пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (Рішення Європейського Суду з прав людини від 28 липня 1999 року у справі Імобільяре Саффі проти Італії, заява №22774/93, пункт 66).

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (Рішення Європейського Суду з прав людини від 26 квітня 2005 року у справі Сокур проти України, заява №29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі Крищук проти України, заява №1811/06).

Європейський Суд з прав людини також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація, коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Скордіно проти Італії, заява №36813/97, пункти 203 - 204). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу.

Відповідно до прецедентної практики Європейського Суду з прав людини, право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

З огляду на зазначене, враховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача та моральних страждань, яких зазнав ОСОБА_1 внаслідок неналежного виконання судового рішення, та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 200 000 грн. в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди.

Визначений судом першої інстанції розмір морального відшкодування, яке підлягає стягненню на користь позивача із відповідача, відповідає засадам розумності та справедливості, із врахуванням характеру правопорушення, глибини душевних страждань позивача, а також тих обставин, що рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.08.2018 року у справі №2540/2596/18, не було виконано відповідачем.

Приймаючи до уваги вищенаведене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції від 13.08.2021 року у вказаній частині.

Апелянт також не погоджується із розміром стягнутих з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в сумі 50 000 грн., оскільки доказів на підтвердження понесених витрат позивачем не надано, і їх розмір є неспівмірним із складністю справи та реальним часом, необхідним для надання послуг адвокатом, зокрема, у зв`язку із належністю даної справи до категорії справ незначної складності.

Вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи, виходячи із наступного.

Відповідно до частин 1-6 статті 137 ЦПК України, яка регламентує витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч.8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначив попередній розрахунок судових витрат в сумі 61 350 грн. Позивачу в суді першої інстанції правничу допомогу надавав адвокат Авраменко Г.М. на підставі ордеру серії ЧН №008772 від 26.03.2021 року (а.с. 58), договору про надання правничої допомоги від 26.03.2021 року (а.с.70, зворот). Згідно із квитанцією до прибуткового касового ордера №26/3 від 26.03.2021 року, позивач ОСОБА_1 сплатив адвокату 50 000 грн. за надання послуг за вищевказаним договором (а.с.65). Детальним описом виконаних робіт (наданих послуг) від 12.08.2021 року підтверджується надана позивачу адвокатом Авраменком Г.М. правова допомога (назва послуги, кількість годин) у даній цивільній справі, загальна вартість якої становить 50 000 грн. (а.с.66). Вищезазначені документи були надані стороною позивача під час розгляду справи, до закінчення судових дебатів у справі, про що свідчить протокол судового засідання від 12.08.2021 року (а.с.72-73). Таким чином, факт понесення позивачем витрат на надання професійної правничої допомоги є належним чином документально підтвердженим.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що витрати позивача по справі на професійну правничу допомогу належним чином не підтверджені, спростовуються вищевикладеним.

При цьому, необхідно зазначити, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності. За даних обставин, при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу необхідно надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача в судовому засіданні суду першої інстанції було надано вищезазначені документи, на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. При цьому, представник відповідача в суді першої інстанції не заявляв відповідного клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу. Таким чином, суд першої інстанції, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не мав права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, апеляційний суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі №9901/350/18, провадження №11-1465заі18; від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19; від 08.06.2021 року у справі №550/936/18; від 07.07.2021 року у справі №910/12876/19, провадження № 12-94гс20; в постанові Верховного Суду від 19.01.2022 року у справі №552/180/21, провадження №61-17744св21.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні суми відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява №19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268).

В судовому засіданні апеляційного суду (а.с.122-124) представником позивача - адвокатом Авраменком Г.М. було надано письмові пояснення, із доказами понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу, в тому числі, надано детальний опис робіт (наданих послуг) в суді апеляційної інстанції, загальна вартість яких складає 50 000 грн., а також квитанцію до прибуткового касового ордера №4 від 28.01.2022 року, відповідно до якої адвокатом Авраменком Г.М. прийнято від ОСОБА_1 50 000 грн. на підставі договору від 28.01.2022 року (а.с.128-131). Вказану суму представник позивача просив стягнути на користь з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

В подальшому (а.с.138, 143-144), на адресу апеляційного суду надійшли письмові заперечення відповідача щодо розміру витрат позивача на оплату правничої допомоги, у зв`язку із їх неспівмірністю. Відповідач стверджує, що загальна вартість понесених позивачем витрат на правову допомогу на стадії апеляційного оскарження не може перевищувати 2 500 грн.

Приймаючи до уваги вищенаведене, приписи ч.4, ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, законодавчо встановлені критерії відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, виходячи із засад виваженості, розумності, справедливості та співмірності, частково враховуючи доводи заяви відповідача щодо неспівмірності витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає 20 000 грн. в рахунок часткового відшкодування документально підтверджених понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 12.01.2022 року про відкриття провадження у справі було зупинено дію рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 13.08.2021 року до закінчення апеляційного розгляду справи. За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне відновити дію рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 13.08.2021 року, яка була зупинена ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 12.01.2022 року.

Керуючись статтями: 137, 141, 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 серпня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 20 000 (двадцять тисяч) грн. в рахунок відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Відновити дію рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 13 серпня 2021 року, яка була зупинена ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 12 січня 2022 року.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: