ПОСТАНОВА

Іменем України

10 серпня 2022 року м. Кропивницький

справа № 405/4403/21

провадження № 22-ц/4809/635/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді (суддя-доповідач) Дуковського О.Л.

суддів Мурашка С.І., Письменного О.А.

з участю секретаря Демешко Л.В.

Учасники справи:

позивач - Дніпровський Державний медичний університет;

відповідач ОСОБА_1 інтереси якої представляє адвокат Березовська Ірина Анатоліївна.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Дніпровського Державного медичного університету на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 лютого 2022 року, у складі Шевченко І.М., у справі за позовом Дніпровського Державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат за навчання, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року Дніпровський державний медичний університет звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за навчання.

В обгрунтування позову позивач вказував, що на підставі рішення приймальної комісії від 10.08.2011 та наказом ректора Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України від № 590-ос від 10.08.2011 відповідач зарахована на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії МОЗ України.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 473 від 16.03.2021 змінено тип та перейменовано Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України ДЗ «ДМА» на Дніпровський державний медичний університет та внесені зміни до ЄДРПОУ.

01.09.2011 між позивачем та відповідачем укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 101.

Згідно з умовами укладеної угоди відповідач зобов`язується прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.

Зазначений правочин укладено зі згоди і за домовленістю з відповідачем, який відповідає вимогам Цивільного кодексу України щодо свободи договору (статті 3, 627 ЦК України).

Згідно наказу ректора ДЗ «ДМА» № 462-ос від 23.06.2017 «Про завершення навчання» відповідачу присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання. На виконання умов укладеної угоди згідно з рішенням державної комісії по розподілу випускників, які навчались за державним замовленням, від 07.12.2016 відповідача, як молодого спеціаліста, направлено на роботу до КУ «Кіровоградський обласний протитуберкульозний диспансер» Департаменту охорони здоров`я Кіровоградської обласної державної адміністрації на посаду лікаря-рентгенолога.

Згідно наказу позивача № 712-ос від 15.08.2017 відповідач була зарахована до очної інтернатури, наказом позивача № 356-ос від 27.03.2018 «Про відрахування (очна частина інтернатури держбюджетна основа) відповідач була відрахований з очної інтернатури у зв`язку із закінченням навчанням та присвоєнням звання лікаря-спеціаліста.

З листа Департаменту охорони здоров`я населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 31.05.2021 вих. № 4539/0/29-21 вбачається, що відповідач звільнена з місця проходження інтернатури за прогули без поважних причин згідно п. 4 ст.40 КЗпП України.

Таким чином, відповідач не дотрималася умов Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01.09.2011 № 101, укладеної між позивачем та нею, в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання.

Позивач просив стягнути з відповідачки на користь університету витрати на навчання у розмірі 119 932,39 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Вказує на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме положення п. 11 наказу МОЗ України №367 від 25.12.1997 «Про затвердження Порядку працевлаштування випускників», зазначивши, що оформлення випускникам направлень на роботу проводиться державними замовниками, а не закладом вищої освіти.

Адвокат Березовська І.А., яка представляє інтереси ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Зазначає, що ОСОБА_2 була направлена до КЗ «Кіровоградський обласний протитуберкульозний диспансер», однак з даного закладу вона не звільнялася і претензій даний заклад до неї не має. При цьому вказує, що є наказ про звільнення з КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико санітарної допомоги №1», хоча відповідач до цього закладу не направлялася.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтувантися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам виходячи із наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції послався на недоведеність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Суд першої інстанції належним чином дослідив обставини справи та встановив усі факти.

Згідно наказу ректора Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 590-ос від 10.08.2011 ОСОБА_2 , яка змінила своє прізвище на ОСОБА_3 (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 ), зарахована на навчання до Дніпропетровської державної медичної академії МОЗ України.

01.09.2011 між позивачем та відповідачем було укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 101 (а.с. 5).

Згідно умов вказаної угоди ОСОБА_1 зобов`язана була прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 473 від 16.03.2021 Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» перейменовано на - Дніпровський державний медичний університет (а.с. 25).

У 2017 році відповідач ОСОБА_2 отримала документ про вищу освіту і продовжила навчання в інтернатурі згідно наказу позивача № 712-ос від 15.08.2017.

Наказом № 356-ос від 27.03.2018 ОСОБА_2 була відрахована з очної частини інтернатури з 26.03.2018.

Підставами відрахування зазначено наказ Дніпропетровського ДОЗ про відрахування з інтернатури № 276-о від 26.03.2018 та рішення ректорату від 26.03.2018.

Позивач звернувшись із даним позовом посилався на те, що відповідачкою не було дотримано умов угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01.09.2011 № 101 в частини зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, і не відшкодувала добровільно витрати на навчання, а тому просив стягнути кошти витрачені на навчання в сумі - 119 932,39 грн.

У відзиві представник відповідача наголошує на пропуск позивачем трирічного строку на звернення до суду.

Суд першої інстанції не визнав поважності причин пропуску строку звернення позивача до суду із даним позовом і правильно застосував ст. 267 ЦК України, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Необгрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції відкривши провадження у справі за даним позовом фактично погодився із клопотанням про поновлення строку із зверненням позовом до суду, оскільки не було прийнято ухвали про відмову у відкритті провадження у справі.

Чинне законодавство констатує, що позовна давність застосовується лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, з підстав порушення норм матеріального права.

Тому, суди перш ніж застосувати позовну давність з`ясовують порушено чи не порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого звернувся позивач.

Якщо таке право чи інтерес особи не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необгрунованість, але якщо буде встановлено, що таке право чи інтерес особи порушено, а строк позовної давності сплив і про це заявив відповідач, суд має відмовити у задоволенні позову через сплив строку позовної давності .

Встановлено, що відповідач у 2011 році вступила на навчання до Дніпровського державного медичного університету, а у 2017 році вона отримала документ про вищу освіту і продовжила навчання в інтернатурі згідно наказу позивача №712-ос від 15.08.2017 (а.с. 9-10,13)

Наказом №356-ос від 27 березня 2018 року була відрахована з очної частини інтернатури з 26 березня 2018 року (а.с. 15).

Відповідно до ч.2 ст.52 Закону України «Про освіту», чинною станом на 2011 рік випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм відпрацювання був визначений «Порядком працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти», затвердженим Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367.

Відповідно до п. 8.2. вказаного Порядку, за рік до закінчення навчання, не пізніше 01 серпня кожного року державні замовники відповідно до кількості замовлених спеціалістів подають до Міністерства охорони здоров`я України і закладів освіти перелік конкретних місць працевлаштування та умов, які вони зобов`язуються створити випускникам наступного року (забезпеченість житлом, розмір заробітної плати, інші соціальні гарантії).

Відповідно до п. 8.3. Порядку керівництво вищих закладів освіти за рік до закінчення навчання пропонує випускникові посади відповідно до укладеної угоди з урахуванням конкретних місць працевлаштування надісланих державними замовниками. При цьому оформляється картка працевлаштування випускника (додаток 2) у двох примірниках. Перший примірник зберігається у вищому закладі освіти, другий - надсилається державному замовникові.

Пунктом 10 визначено, що списки персонального працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти III і IV рівнів акредитації в алфавітному порядку та протокол засідання державної комісії з працевлаштування випускників подаються на затвердження до Міністерства охорони здоров`я України відповідно до графіка.

Списки персонального працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти І - II рівнів акредитації подаються відповідно до Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управлінь охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій залежно від підпорядкованості закладу освіти (пункт 11).

Згідно з пунктом 11 Порядку державні замовники на підставі витягів із протоколів персонального працевлаштування випускників, що надсилає до них заклад освіти, не пізніш як за 1 місяць до випуску зобов`язані оформити направлення на роботу.

На виконання пункту 12 Порядку керівники державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти III - IV рівнів акредитації здійснюють чіткий контроль за своєчасним прибуттям випускників до місця проходження інтернатури, а закладів І - II рівнів акредитації - до місця роботи.

Відповідно до Витягу з протоколу ОСОБА_2 була направлена до КЗ «Кіровоградський обласний протитуберкульозний диспансер» ДОЗ «Кіровоградської облдержадміністрації», а звільнена з посади лікаря- інтерна за спеціальністю «Загальна практика - сімейна медицина» комунального закладу «Дніпропетровський центр первинної медико - санітарної допомоги №1», за прогули без поважних причин.

З обставин досліджених судом і з доказів, які містяться в матеріалах справи вбачається, що обов`язок щодо обов`язкового працевлаштування у КЗ «Кіровоградський обласний протитуберкульозний диспансер» ДОЗ «Кіровоградської облдержадміністрації» виник у позивача лише на підставі положень угоди з відповідачем про отримання первинного ступеню вищої освіти.

В подальшому при отриманні вищого ступеню освіти відповідачем, а саме при підвищенні кваліфікації після навчання в її інтернатурі, позивачем не було вжито заходів щодо дублювання направлення ОСОБА_1 на роботу саме до КЗ «Кіровоградський обласний протитуберкульозний диспансер» ДОЗ «Кіровоградської облдержадміністрації».

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 77 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд апеляційної інстанції згідно діючих вимог цивільно-процесуального законодавства перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг та позовних вимог, що були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Дніпровського Державного медичного університету залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

22.08.2022 складено постанова.

Головуючий О.Л. Дуковський

Судді С.І. Мурашко

О.А. Письменний