Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2417/21 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є. О.
Категорія 55 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Шевчук А.М., Талько О.Б.

розглянувши у місті Житомирі в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №278/2417/21 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Головкіна Яна Вікторівна, приватний виконавець виконавчого округу Житомирської області Лужинецький Павло Вікторович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 09 грудня 2021 року, яке ухвалено під головуванням судді Татуйка Є.О.

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №30130, вчинений 18 березня 2021 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Головкіною Яною Вікторівною.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що в 18 березня 2021 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Головкіною Я.В. було вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» (далі ТОВ «АІА Фінанс Груп») заборгованості за кредитним договором №1831922 від 23 січня 2019 року за період з 16.03.2019 по 03.03.2021 в розмірі 29900,00 грн.

Позивач вважає, що при вчиненні вищезазначеного виконавчого напису були порушені приписи Закону України «Про нотаріат», Постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», оскільки на час вчинення оспорюваного виконавчого напису вказана постанова КМУ стосувалася лише нотаріально посвідчених договір і не могла бути застосована до договорів, укладених у простій письмовій формі. Однак, судом не було надано оцінки тому факту, що кредитний договір між позивачем та ТОВ «АІА Фінанс Груп» нотаріально не посвідчувався, а відтак відсутні законні підстави для його вчинення. Крім того, нотаріус при вчиненні виконавчого напису не пересвідчився належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню, і вчинив напис, стягнувши неіснуючу суму заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 09 грудня 2021 рокуу задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. На підтвердження доводів апеляційної скарги зазначила, що судом не було перевірено доводи позивача щодо того, чи дійсно на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед ТОВ «АІА Фінанс Груп», тобто, чи існувала така заборгованість взагалі та який її дійсний розмір, і чи відповідає він розміру зазначеному у виконавчому написі. Крім того, судом не було враховано, що на момент вчинення приватним нотаріусом оскаржуваного виконавчого напису, кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, не входили до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку, оскільки Постанова Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. №1172 про доповнення вказаного Переліку розділом другим «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин» була визнана незаконною та нечинною судовим рішенням, яке набрало законної сили. Таким чином, з урахуванням приписів ст. 87 Закону України «Про нотаріат», нотаріус не мав законних підстав для вчинення оскаржуваного виконавчого напису, а відтак і підстав для відкриття виконавчого провадження. Також просила стягнути витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи в апеляційному суді в розмірі 7000,00 грн.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив апеляційну скаргу позивача відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства. Крім того вважає, що відсутні підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки позивачем не надано актів виконаних робіт та платіжних документів, які б свідчили про понесення ним витрат на правничу допомогу, як і доказів, які б свідчили про складання та підписання саме адвокатом поданої апеляційної скарги. Також вважає, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Так, судом встановлено, що між ТОВ «АІА Фінанс Груп» та ОСОБА_1 23 січня 2019 року було укладено кредитний договір №1821922, шляхом підписання відповідачем заявки на отримання кредиту, відповідно до якої остання отримала кошти в розмірі 3000,00 грн. Також зі змісту заяви вбачається, що ОСОБА_1 попередньо ознайомлена з Умовами паспорту споживчого кредиту, що додається до заявки, а також нею збережено на власному носії електронної інформації Пропозицію (оферту) укладення договору про надання кредиту (а.с.10).

18 березня 2021 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. було вчинено виконавчий напис № 30130 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «АІА Фінанс Груп» заборгованості за кредитним договором №1832922 від 23 січня 2019 року за період з 16.03.2019 по 03.03.2021 в розмірі 29900,00 грн, з яких 3000,00 грн. прострочена заборгованість за тілом кредиту, 26900,00 грн. прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам (а.с.9).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Лужинецьким П.В. від 17.06.2021 року відкрито виконавче провадження з виконання вищезазначеного виконавчого напису нотаріуса (а.с.9).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що приватним нотаріусом правомірно вчинено виконавчий напис, однак позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог.

Проте з таким висновком суду погодитися неможливо виходячи з наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України.

Відповідно до статті 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, Законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 295/5 (далі - Порядок) визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: «11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №826/20084/14 (провадження № 11-174ас18) відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року.

Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції на момент вчинення виконавчого напису) «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Під час розгляду справи встановлено, що серед документів наданих ТОВ «АІА Фінанс Груп» нотаріусу для вчинення виконавчого напису оригінал нотаріально посвідченого договору, за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, відсутній. Надана нотаріусу заявка на отримання кредиту не посвідчена нотаріально, а отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису. При цьому, вчиняючи 18 березня 2021 року виконавчий напис, приватний нотаріус неправомірно керувався пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови № 662, яка на той час уже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України від 21 березня 2017 року № 23.

Наведене відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі №757/24703/18-ц, від 03 листопада 2021 року у справі №461/1940/20.

Тому районний суд зробив помилковий висновок про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «АІА Фінанс Груп» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог з вищевказаних підстав.

Однак колегія суддів вважає, що підстави для стягнення витрат на правничу допомогу під час розгляду справи відсутні виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У ч.8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19).

З матеріалів справи вбачається, що 23 липня 2021 року між адвокатським бюро «Сероветник та Партнери», в особі керуючого Сероветника Олександра Анатолійовича та ОСОБА_1 був укладений договір №23/07/21/1 про надання правової допомоги на представництво інтересів Клієнта в організаціях, установах, підприємствах усіх форм власності та Житомирському районному суді Житомирської області. Вартість послуг за цим Договором складає: 3000,00 грн. за підготовку позовної заяви (що включає вивчення матеріалів справи, консультації, вивчення судової практики, тощо); 1000,00 грн. за підготовку заяви про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису; 1000,00 грн. за здійснення представництва інтересів в одному судовому засіданні по даній справі (п.3.1 Договору).

Відповідно до п. 3.2 Договору Клієнт протягом трьох днів з моменту підписання Договору, сплачує передплату за надані послуги в розмірі 6000,00 грн., що складається із: 3000,00 грн. за підготовку позовної заяви (що включає вивчення матеріалів справи, консультації, вивчення судової практики, тощо); 1000,00 грн. за підготовку заяви про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису; 2000,00 грн. за прийняття участі у двох судових засіданнях.

Однак, матеріали справи не містять ордеру або довіреності адвоката на представлення інтересів ОСОБА_1 під час розгляду даної справи як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді.

Також стороною позивача не були надані докази на підтвердження виконання адвокатом робіт по вказаному договору в районному суді, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги в апеляційному суді, а також докази про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, які оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для розподілу витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує з ТОВ «АІА Фінанс Груп» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 2270 грн. за подання позову та апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 09 грудня 2021 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №30130, вчинений 18 березня 2021 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Головкіною Яною Вікторівною, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» заборгованості за кредитним договором №1831922 від 23 січня 2019 року в розмірі 29900,00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2270,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді