КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7631/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Хоменко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Писаренка Олександра Олексійовича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2022 року у складі судді Підпалого В.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсними договорів іпотеки,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсними договорів іпотеки.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто без розгляду.

В апеляційній скарзі адвокат Писаренко О.О. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вказано, що як на підставу залишення позову без розгляду, районний суд послався на відсутність повноважень представника ОСОБА_3 на ведення справи та підпису позову, а також відсутності у неї статусу адвоката.

Зазначено, що позов подано до суду у 2018 році, а виключне право адвокатів представляти інтереси в суді першої інстанції запроваджено з 01.01.2019, а тому ухвала суду є безпідставною та незаконною.

Також, посилається на те, що районним судом під час відкриття провадження у справі не було встановлено відсутність належних повноважень ОСОБА_3 на ведення справи від імені позивача.

Крім того, у справі наявний ордер адвоката Писаренка О.О. діяти від імені позивача, який приймав участь у справі, подавав клопотання, які вирішувалися судом, а отже був допущений судом до справи.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У судове засідання ОСОБА_2 не з`явився, про дату розгляду справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, тому колегія суддів відповідно до вимог ч.1 ст. 223 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у його відсутності.

Колегія суддів, вислухавши пояснення адвоката Писаренка О.О. в інтересах ОСОБА_1 , який просив апеляційну скаргу задовольнити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позовну заяву від імені ОСОБА_1 підписано та подано ОСОБА_3 , що діяла на підставі довіреності та не є адвокатом, тобто не уповноваженою особою, що є підставою для залишення позову без розгляду.

Разом з тим, з такими висновками районного суду погодитися неможливо.

Залишення заяви без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення у зв`язку з виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунені в майбутньому.

Згідно пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Відповідно до частини 2 статті 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Частиною 2 статті 15 ЦПК України передбачено, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною першою статті 58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Частинами 1 та 2 статті 60 ЦПК України передбачено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України № 1401-VIII від 02 червня 2016 року «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)».

За приписами частини третьої статті 131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

У статті 8 Конституції України встановлено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Згідно підпункту 18 розділу 13 Перехідних положень ЦПК України, положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV Перехідні положення Конституції України.

Підпунктом 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України визначено, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року. Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 1 січня 2020 року.

За змістом статті 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляді вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

З цього приводу ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Принцип правової визначеності - загальний принцип права, який гарантує забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності.

Принцип правової визначеності є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права. Про це у низці своїх рішень зазначає, зокрема, Європейський Суд з прав людини. У своїх рішеннях Конституційний Суд України також посилається на принцип правової визначеності, наголошуючи на тому, що він є необхідним компонентом принципу верховенства права.

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства.

Відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру, зокрема, відступ від цього принципу допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи («Сутяжник проти Росії» (Sutyazhnik v. Russia) від 23 липня 2009 року, заява № 8269/02, § 35).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі, й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

У рішенні у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

З матеріалів справи убачається, у жовтні 2018року районним судом відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсними договорів іпотеки про поділ спільного майна подружжя.

Вказаний позов було підписано та подано до суду у 2018 році представником позивача ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності від 12 серпня 2011 року та дійсна 10 років до 12 серпня 2021 року (а.с. 78 т.1)

Зі змісту вказаної довіреності вбачається, що ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 представляти його інтереси та вести від його імені справи у судах усіх інстанцій з усіма правами, які надані позивачу, відповідачу, третій особі, потерпілому,тощо.

Встановлено, що ОСОБА_3 , діючи в інтересах ОСОБА_1 , подала позовну заяву до 01 січня 2019 року, а тому на момент подання позову на неї не могла розповсюджуватись вимога, передбачена підпунктом 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України щодо здійснення адвокатами виключного представництва в суді.

Отже, на момент подання позову у вересні 2018 року ОСОБА_3 мала необхідний обсяг повноважень на представництво ОСОБА_1 .

Районний суд, відкриваючи провадження у справі у жовтні 2018 року, фактично визнав законними дії ОСОБА_3 на подання позову від імені ОСОБА_1 .

Встановлено, що 24.05.2021 у справу, як представник ОСОБА_1 вступив адвокат Писаренко О.О., що підтверджується ордером на надання правничої (правової) допомоги від 18.05.2021 (а.с. 192 т.1).

Згідно положень частини 3 статті 2 ЦПК України, основними засадами цивільного судочинства, поміж інших, є верховенство права та розумність строків розгляду справи судом.

Згідно статті 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали, підлягає врахуванню тривалість перебування справи на вирішенні суду - з вересня 2018 року, а тому висновки суду про подання позову не уповноваженою особою за спливом майже трьох з половиною років після відкриття провадження у справі, з огляду на вищевикладені обставини, колегія суддів визнає поспішними, необґрунтованими.

Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, не дотримався положень статті 131-2 Конституції України, не застосував підпункт 11 пункту 16-1розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, що призвело до постановлення незаконної ухвали.

Отже, висновок суду першої інстанції про залишення поданої по справі позовної заяви без розгляду не ґрунтується на вимогах матеріального та процесуального права.

За таких обставин відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду.

Зазначені обставини дають підстави для висновків про ухвалення оскаржуваної ухвали з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про скасування ухвали суду першої інстанції і направлення справи для продовження розгляду до того ж суду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Писаренка Олександра Олексійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2022 року, а справу направити для продовження розгляду до того ж суду.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 07 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: