Дата документу 24.10.2022 Справа № 316/124/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 316/124/21 Головуючий у 1-й інстанції: Куценко М.О.
Провадження №22-ц/807/320/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаряПодліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 16 вересня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Темненко Валентина Олександрівна до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клименко Роман Васильович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Темненко Валентина Олександрівна звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клименко Роман Васильович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 в жовтні 2020 року стало відомо про те, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клименко Романом Васильовичем винесена постанова від 13 жовтня 2020 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника при примусовому виконанні виконавчого напису №47103 від 16 вересня 2020 року, вчиненого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай Олегом Станіславовичем про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі ТОВ «Мілоан») заборгованості у розмірі 33700,00 грн, оскільки на підприємство, де працює позивач надійшла вищезазначена постанова. Даною постановою передбачено здійснення відрахування із доходів боржника у розмірі 20% на користь стягувача, витрат на проведення виконавчих дій на користь приватного виконавця та основної винагороди приватного виконавця. Загальна сума, яка підлягає стягненню із боржника за виконавчим провадженням №63864273 складає 37739,00 грн.

21 січня 2021 року представником позивача було надіслано адвокатський запит №9 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича про надання копії виконавчого напису №47103 від 16 вересня 2020 року, вчиненого приватним нотаріусом Житомирького міського нотаріального округу Горай Олегом Станіслаловичем та копії документів, доданих стягувачем до заяви про відкриття провадження по справі. На час подання позову відповідь не отримав. З даної постанови вбачається, що існує виконавчий напис №47103 від 16 вересня 2020 року вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай Олегом Станіславовичем про стягнення з боржника - ОСОБА_1 на користь ТОВ «Мілоан» заборгованості у розмірі 33700,00 грн.

Сторона позивача вважає, що діями відповідача були порушені її права та інтереси, оскільки відповідач не повідомляв позивача про існування заборгованості. Крім того, позивач не отримувала вимогу від нотаріуса про усунення порушення та ним, при вчиненні спірного виконавчого напису, також не було дотримано вимог законодавства щодо перевірки безспірності вимог кредитора.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просила суд її позов задовольнити, визнати виконавчий напис від 16 вересня 2020 року, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай Олегом Станіславовичем та зареєстрований в реєстрі за № 47103, про стягнення з Боржника - ОСОБА_1 на кристь ТОВ «Мілоан» заборгованості у розмірі 33700 грн, таким, що не підлягає виконанню. А також стягнути з ТОВ «Мілоан» на її користь судові витрати у розмірі 8362 грн, які складаються з судового збору у розмірі 1362 грн та оплати витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн.

Рішенням Енергодарського міськрайонного суду Запорізької області від 16 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Темненко Валентина Олександрівна до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клименко Роман Васильович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис вчинений 16 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай Олегом Станіславовичем та зареєстрований в реєстрі за №47103, про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» заборгованості у розмірі 33700 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у розмірі 1362 гривні.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 гривень.

Не погоджуючись із судовим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись нанеповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуальногоправа, просить скасувати рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 16 вересня 2021 року в частині стягнення з ТОВ«Мілоан» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким судові витрати повністю покласти на ОСОБА_1 , в тому й числі і витрати сплачені відповідачем у зв`язку із зверненням до суду з апеляційною скаргою.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не досліджував факт здійснених представником - адвокатом Темненко В. О. робіт (наданих послуг), а також не вирішив клопотання на предмет співмірності заявленого позивачем розміру витрат на оплату послуг представника. Вважає, що представник спеціалізується на розгляді подібних справ, що заявлені у цій справі, має напрацювання по такій категорії справ, тому для представника непотребує багато часу для складання процесуальних документів. Зазначає, що зі змісту угоди випливає, що позивач і представник, адвокат Темненко В.О. домовилися про вартість послуг (гонорар) у розмірі 7000,00 грн, натомість, акт містить перелік робіт/ послуг та ціну, при цьому підсумок вартості таких робіт/ послуг зазначений в сумі - 5 270,60 грн. Акт не містить інформації щодо виконаної представником роботи/послуг із зазначенням конкретної дати виконання таких робіт/ послуг. За відсутності у справі доказів, на підставі яких доводиться виконання представником робіт/надання послуг у визначену дату та час, а також суперечливі відомості щодо загальної ціни послуг представника (визначена в позові та Акті сума 5 270,60 грн не відповідає заявленій до стягнення та задоволеної судом першої інстанції - 7 000,00 грн), свідчать, що у справі відсутні достатні докази в розумінні статті 80 ЦПК України на підтвердження здійснених витрат на правничу допомогу. Витрати позивача, сплачені представнику за підготування та надсилання двох однакових за змістом адвокатських запитів на адреси нотаріуса і приватного виконавця, відшкодуванню не підлягають, оскільки представником позивача не доведено необхідність подання таких запитів та їх неминучість.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 , адвокат Темненко В.О. зазначає, що на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу були надані всі необхідні документи. Розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та значенням справи для сторони. Вважає, що вартість послуг у розмірі 7000 грн не є завищеним. Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним та обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги є безпідставними, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте до апеляційного суду не з`явилися. На адресу апеляційного суду від ТОВ «Фінансова компанія «Мілоан» надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, заявлені у апеляційній скарзі вимоги підтримує у повному обсязі ( а.с. 199).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповілдності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності учасників справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції переглядаєтьсчя лише в частині стягнення з ТОВ «Мілоан» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, в іншій частині рішення суду не переглядається, оскільки не є предметом апеляційного оскарження.

Судове рішення зазначеним вимогам в оскаржуваній частині відповідає.

Стягуючи з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 гривень, суд першої інстанції виходив із того, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг),часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторонни. Відповідачем не доведено неспівмірність витрат, що було б підставою для їх зменшення.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки до таких висновків суд прийшов з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Розподіл судових витрат має компенсаційний характер і є певною мірою відповідальністю кожної зі сторін за вчинення дій, в тому числі процесуальних, під час розгляду справи. Вирішення цього питання є обов`язком суду, яке вирішується за результатами розгляду справи в залежності від того, яке рішення приймається судом. Вимога учасника справи щодо розподілу судових витрат не є позовною вимогою, а є процесуальною дією суду.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків щодо вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - СПЛ),присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" ЄСПЛ зазначив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пункт 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI визначив, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Отже, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим чинне цивільне-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, ЦПК України передбачив такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавець принципово по новому визначив роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

На підставі пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Отже, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Як убачається із частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (висновкиВерховного Суду у постановах від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19)).

У постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Із справи відомо, що рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 16 вресня 2021 року задоволено позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Темненко В.О. до ТОВ «Мілоан», за участю третіх осіб - приватного нотаріуса Житомирського міського нотарільного округу Горай О.С., приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименко Р.В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

У позовній заяві ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Темненко В.О. заявила про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 7000, 00 грн.

Витрати ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу підтверджуються договором про надання правничої допомоги від 15 січня 2021 року № 7, укладеним між ОСОБА_1 та адвокатом Темненко В.О., додатковою угодою від 25 січня 2021 року № 1 до договору про надання правничої допомоги від 15 січня 2021 року, докладним описом наданих послуг від 25 січня 2021 року, актом прийому-передачі виконаної роботи за договором про надання правничої допомоги від 15 січня 2021 року № 7, ордером на надання правничої допомоги від 15 січня 2021 року, свідоцтвом про право на заяйняття адвокатською діяльністю, квитанцією до прибуткового касового ордеру № 7 від 15 січня 2021 року з якої вбачається, що адвокат Темненко В.О. прийняла від ОСОБА_1 7000, 00 грн за надання правничої допомоги у даній справі ( а.с. 5- 10).

У відзиві на позовну заяву ТОВ «Мілоан» просило зменшити розмір витрат на правничу допомогу заявлених позивачем ( а.с. 50).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується і суд апеляційної інстанції, зокрема і враховуючи висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, якого дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19, на підставі принципів співмірності, розумності та справедливості, дійшов до вірного висновку про те, що стягнення на користь позивача 7000 грн є співмірним з роботою, проведеною адвокатом Темненко В.О.

В свою чергу, відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Мілоан» в заяві про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не обґрунтував наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, та не довів їх неспівмірності.

Доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження та не спростовують висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині судового рішення.

На думку апеляційного суду, у справі, яка є предметом апеляційного перегляду, суд першої інстанції сторонам надав вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Відповідно до підпунктів "б", "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині залишенню без змін, підстав для розподілу судових витрат понесених ТОВ « Фінансова компанія « Мілоан» в суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» залишити без задоволення.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 16 вересня 2021 рокуу цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржується та апеляційним судом не переглядається.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 24 жовтня 2022 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя
Подліянова Г.С. Гончар М.С. Кочеткова І.В.