Справа № 204/6311/21
Провадження № 2/204/405/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

07 липня 2022 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого - судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лавриненко В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

18 серпня 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , із вимогою про стягнення грошових коштів у розмірі 89760 гривень основного боргу, 18005 гривень 86 копійок інфляційного збільшення суми боргу та 3 % річних у сумі 6971 гривня 26 копійок (а. с. 2-5).

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень від 31 серпня 2021 року, вказала, що 14 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір завдатку, за яким продавець отримав від покупця завдаток в розмірі 3000 доларів США за продаж приватного житлового будинку АДРЕСА_1 та сторони зобов`язались у майбутньому, в строк до 10 жовтня 2018 року включно, укласти договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку. При отриманні завдатку продавець підтвердив, що зазначений житловий будинок не перебуває у заставі та не знаходиться в арешті. Також, 14 червня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань ОСОБА_2 , які виникли на підставі договору завдатку від 14 червня 2018 року та який був укладений між кредитором та боржником. ОСОБА_3 відповідно до вказаного договору несе відповідальність перед кредитором за виконання зобов`язання боржника відповідно до основного договору у сумі, рівній 1000 гривень а також відшкодовує кредитору збитки та сплату неустойки. 10 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до позивачки для отримання грошових коштів в рахунок завдатку за продаж житлового будинку АДРЕСА_1 , в розмірі 300 доларів США. Отримання зазначених коштів ОСОБА_2 обґрунтував необхідністю вирішення питання щодо зняття арешту з вищевказаного житла для як найшвидшого подальшого продажу позивачці. Однак ОСОБА_2 не вчинив жодних дій для дотримання умов договору завдатку та в зазначений строк не уклав договір купівлі-продажу. Позивачка зверталася в усному порядку до ОСОБА_2 із вимогою повернути кошти, які були отримані останнім в якості завдатку за продаж житлового будинку АДРЕСА_1 , однак останній кошти не повернув. Вважає, що передані позивачкою і прийняті ОСОБА_2 14 червня 2018 року та 10 жовтня 2018 року грошові кошти у розмірі 3300 доларів США мають забезпечувальну функцію, отже є завдатком до якого застосовуються правові наслідки, передбачені ст. 571 ЦК України. Разом з тим, оскільки, договір купівлі-продажу нерухомого майна житлового будинку АДРЕСА_1 укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, при цьому сторонами не було дотримано положень ч. 3 ст. 635 та ч. 1 ст. 657 ЦК України щодо укладання попереднього та основного договору в письмовій формі та їх нотаріального посвідчення, то передана позивачкою ОСОБА_2 грошова сума у розмірі 3300 доларів США є авансом, який підлягає поверненню позивачці. Разом з цим, позивачка вважає, що оскільки зобов`язання з повернення грошових коштів у розмірі 3300 доларів США, еквівалент якої у національній валюті становить 89760 гривень, має грошову природу, яке ОСОБА_2 не виконано, то вона має право на повернення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 18005 гривень 86 копійок, а також 3 % річних від простроченої суми в сумі 6971 гривня 26 копійок, які прохає суд стягнути з останнього. Крім того, позивачка прохає суд стягнути з ОСОБА_4 основну суму боргу у розмірі 1000 гривня. Також, ОСОБА_1 прохає суд стягнути солідарно з відповідачів понесені нею витрати на судовий збір та витрати на правову допомогу у розмірі 10000 гривень. (а. с. 2-5).

Ухвалою суду від 20 серпня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано строк на усунення недоліків (а. с. 20).

31 серпня 2021 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 20 серпня 2021 року, позивачкою усунуто (а. с. 22-40).

Ухвалою суду від 01 жовтня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін, та призначено судове засідання на 16 годину 30 хвилин 16 листопада 2021 року (а. с. 45), яка надіслана учасникам справи 13 жовтня 2021 року за вихідним № 21887/21-вих/2/204/2095/21 (а. с. 46). 16 грудня 2021 року на адресу суду з відміткою «адресат відмовився» повернуто конверт, яким відповідачці ОСОБА_3 направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (а. с. 55). 21 грудня 2021 року на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» повернуто конверт, яким відповідачу ОСОБА_2 направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (а. с. 56).

Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій зазначили, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та наполягають на їх задоволенні, проти заочного розгляду справи не заперечують (а. с. 84).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом розміщення на офіційному сайті «Судова влада» оголошення про його виклик (а. с. 76), про причини неявки суд не повідомив.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом розміщення на офіційному сайті «Судова влада» оголошення про її виклик (а. с. 77), про причини неявки суд не повідомила.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення.

Судом встановлено, що 14 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір завдатку б/н (а. с. 6 та на звороті), за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 завдаток в розмірі 3000 доларів США, що еквівалентно 78300 гривень, за продаж у майбутньому, але не пізніше 10 жовтня 2018 року, приватного житлового будинку АДРЕСА_1 та укласти відповідний договір купівлі-продажу нотаріально або через біржу.

Відповідно до вимог п. 4 вказаного договору, при отриманні завдатку продавець засвідчив, що будинок, який ним продається не заставлений, в майновому спорі та під арештом не перебуває.

Крім того, умовами вказаного договору завдатку сторонами обумовлено строки звільнення будинку власником та виписки з нього.

Вказаний договір укладено сторонами в присутності свідків: ОСОБА_5 (паспорт серії НОМЕР_1 , що виданий Красногвардійським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 11 грудня 2000 року), ОСОБА_6 (паспорт серії НОМЕР_2 , що виданий 06 червня 1997 року Дніпропетровським РВ УМВС України в Дніпропетровській області) та ОСОБА_7 (паспорт серії НОМЕР_3 , що виданий 22 травня 2008 року Павлоградським МВ УМВС України в Дніпропетровській області), та який ними засвідчений.

Також, 14 червня 2018 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір поруки (а. с. 7-8), за яким поручитель ОСОБА_3 зобов`язалася відповідати перед кредитором ОСОБА_1 за виконання зобов`язань ОСОБА_2 за вищевказаним договором завдатку б/н від 14 червня 2018 року.

Відповідно до вимог п. 3 цього договору, поручитель та боржник несуть солідарно відповідальність перед кредитором за неналежне виконання боржником забезпеченого зобов`язання. Розмір відповідальності поручителя не перевищує розмір забезпеченого обов`язку, зазначеного в п. 4 вказаного договору. Поручитель чим поручительством забезпечує виконання зобов`язань за основним договором в повному обсязі.

Згідно з вимогами п. 4.1 вищевказаного договору, поручитель несе відповідальність перед кредитором за виконання зобов`язань боржником, відповідно до основного договору, в сумі, рівні 1000 гривень, а також за відшкодування кредитору збитків і виплату неустойки.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а. с. 9-13 та на звороті), право власності на буд. АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу р № 428, що виданий приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. 02 червня 2017 року, ОСОБА_2

10 серпня 2018 року ОСОБА_2 складено розписку про те, що ним отримано від ОСОБА_1 300 доларів США в рахунок завдатку за будинок, який він продає в АДРЕСА_1 (а. с. 14).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нормами ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосується предмета доказування.

Так, за своєю правовою природою договір є правочином.

Разом з цим, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що договір є основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з вимогами ст.42 Конституції України, держава захищає права споживачів.

Приписами ч. 1 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків

Приписами ч. 1 ст. 206 ЦК України визначено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

З матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 домовилися між собою, в майбутньому, але не пізніше 10 жовтня 2018 року укласти договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 .

В підтвердження серйозності своїх намірів, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір завдатку б/н від 14 червня 2018 року, за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 14 червня 2018 року 3000 доларів США (а. с. 6 та на звороті) та 10 жовтня 2018 року 300 доларів США завдатку (а. с. 14).

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором завдатку, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки б/н від 14 червня 2018 року (а. с. 7-13 та на звороті).

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що договір купівлі-продажу не був укладений саме з вини ОСОБА_2 .

Приписами ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з вимогами ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 взяте на себе зобов`язання перед позивачкою за договором завдатку б/н від 14 червня 2018 року виконано не було: а ні в обумовлений договором строк 10 жовтня 2018 року, а ні станом на дату розгляду справи договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 між сторонами не укладено.

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Приписами ч. 1 ст. 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Отже, державній реєстрації укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна має передувати його нотаріальне посвідчення.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України в постановах від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 й Верховним Судом у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 725/4385/15-ц, від 28 лютого 2019 року у справі № 754/13965/14-ц, від 22 квітня 2021 року у справі № 551/980/19.

Разом з цим, приписами ч. 2 ст. 570 ЦК України визначено, що якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Тобто, за змістом наведених норм ЦК України, завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно з вимогами ст. ст. 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Приписами ч. 1 ст. 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Натомість вимогами ч. 1 ст. 693 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу

Тобто, передоплата вважається завдатком, якщо вноситься для підтвердження і забезпечення виконання зобов`язань після підписання договору. Усе, що не є завдатком, вважається авансом. Якщо передоплату отримали до підписання договору і письмово зафіксованих зобов`язань ще не виникло це аванс.

Згідно з вимогами ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що оскільки сторонами не дотримано положень, визначених ч. 3 ст. 635 та ч. 1 ст. 657 ЦК України щодо укладення попереднього та основного договорів у письмовій формі та їх нотаріального посвідчення, на виконання яких передано кошти, отриманий ОСОБА_2 завдаток у сумі 3300 доларів США, що еквівалентний сумі 89760 гривень є авансом, який підлягає поверненню.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, що викладені Верховним Судом України у постановах від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13, від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року № 461/5297/16-ц (провадження № 61-22017св18).

Відповідно до вимог ст. 610 ЦK України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з вищевикладеного вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтоване на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Разом з цим, приписами ч. 1 ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 вказала на те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Вказаний позов ОСОБА_1 подано до суду 18 серпня 2021 року, тобто в межах строків позовної давності.

З огляду на викладене, з урахуванням того, що ОСОБА_2 не виконав своїх зобов`язань за договором завдатку б/н від 14 червня 2018 року та не повернув позивачці отримані за ним грошові кошти, які, як вже встановлено судом, є авансом, суд доходить висновку, що позивачка має право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Згідно розрахунку позивачки, який перевірений судом та не спростований відповідачами, є вірним та з яким погоджується суд, позивачкою нараховано інфляційні втрати та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за останні три роки, що передували зверненню до суду, зокрема: 18005 гривень 86 копійок інфляційне збільшення суми боргу та 6971 гривня 26 копійок 3 % річних, які підлягають стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки.

Приписами ст. 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

При цьому, правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені ст. 554 ЦК України. Так, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З матеріалів справи, зокрема договору поруки від 14 червня 2018 року (а. с. 30-31) вбачається, що ОСОБА_3 є поручителем перед ОСОБА_1 за взятими на себе зобов`язаннями ОСОБА_2 за договором завдатку б/н від 14 червня 2018 року.

Відповідно до вимог п. 3 цього договору, поручитель та боржник несуть солідарно відповідальність перед кредитором за неналежне виконання боржником забезпеченого зобов`язання. Розмір відповідальності поручителя не перевищує розмір забезпеченого обов`язку, зазначеного в п. 4 вказаного договору. Поручитель чим поручительством забезпечує виконання зобов`язань за основним договором в повному обсязі.

Згідно з вимогами п. 4.1 вищевказаного договору, поручитель несе відповідальність перед кредитором за виконання зобов`язань боржником, відповідно до основного договору, в сумі, рівні 1000 гривень, а також за відшкодування кредитору збитків і виплату неустойки.

Оскільки ОСОБА_2 не виконано взяті на себе зобов`язання за договором завдатку від 14 червня 2018 року, а ОСОБА_3 не виконано взяті на себе зобов`язання за договором поруки від 14 червня 2018 року, суд доходить висновку про обґрунтованість та доведеність належними, допустимими та достатніми доказами позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 щодо стягнення суми боргу у розмірі 1000 гривень, через що вказані вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є обґрунтованими, підтвердженими належними, достатніми та допустимими доказами, а відтак такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, а тому з відповідачів на користь позивачки підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 573 гривні 68 копійок з кожного, виходячи із розрахунку 1147 гривень 36 копійок /2.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354-355 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) про стягнення грошових коштів задовольнити в повному обсязі.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основну суму боргу у розмірі 89760 (вісімдесят дев`ять тисяч сімсот шістдесят гривень), інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 18005 (вісімнадцять тисяч п`ять) гривень 86 (вісімдесят шість) копійок, 3 % річних 6971 (шість тисяч дев`ятсот сімдесят одна) гривня 26 (двадцять шість) копійок.

Стягнути із ОСОБА_3 користь ОСОБА_1 основну суму боргу у розмірі 1000 (одна тисяча) гривень.

Стягнути солідарно із ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 573 (п`ятсот сімдесят три) гривні 68 (шістдесят вісім) копійок.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 573 (п`ятсот сімдесят три) гривні 68 (шістдесят вісім) копійок.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його підписання або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Заочне рішення може бути переглянуте Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача протягом двадцяти днів зо дня отримання ним копії рішення.

Суддя А.І. Приваліхіна