Постанова

Іменем України

19 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 202/4967/20

провадження № 61-6447св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «Ідея Банк»,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року в складі судді Марченко Н. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2022 року в складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - АТ «Ідея Банк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - товариство з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» (далі - ТОВ «Нью Файненс Сервіс»), про визнання кредитного договору недійсним та таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позову вказав, що 15 вересня 2014 року між ним та АТ «Ідея Банк» був укладений кредитний договір № Z03.199.72104, відповідно до умов якого банк надав йому кредит (грошові кошти) на поточні потреби у розмірі 100 000 грн на строк 60 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 3 % річних від залишкової суми кредиту та плати за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2,3 % від початкової суми кредиту.

На виконання умов договору він сплачував відповідні платежі до лютого 2019 року, проте дізнався, що ще у 2015 році у порушення пункту 4.2.4 кредитного договору банк на підставі договору факторингу відступив право вимоги за вказаним кредитним договором третій особі, не повідомивши його належним чином.

Посилаючись на положення статей 203, 215 ЦК України, позивач вказував, що спірний кредитний договір не відповідає вимогам закону та підлягає визнанню недійсним.

Будь-які вимоги про стягнення з нього боргу є безпідставним, а договори факторингу, за якими право вимоги за спірним кредитним договором перейшло до третьої особи, є фактично неукладеними.

За таких обставин позивач просив суд визнати недійсним та таким, що не підлягає виконанню кредитний договір № Z03.199.72104 від 15 вересня 2014 року, укладений між ним та АТ «Ідея Банк».

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року, залишеними без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з відсутності підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним, оскільки сторони цього договору були наділені необхідним обсягом цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним та направлене на настання наслідків, передбачених таким договором. При цьому суди установили, що спірний кредитний договір укладений у письмовій формі, скріплений підписом позивача, який частково здійснював погашення заборгованості за наданим кредитом, й доказів протилежного суду не надав.

Разом із тим суд апеляційної інстанції констатував відсутність порушеного права позивача у зв'язку із укладенням банком спірного договору факторингу та вказав, що питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за договором факторингу, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

До Верховного Суду 11 липня 2022 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає обгрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року справа № 906/1174/18 та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що банк як кредитор належними та допустимими доказами не довів факт отримання боржником грошових коштів за спірним кредитним договором. Позивач не заперечує той факт, що перераховував кошти на рахунок банку, проте ці дії він вчиняв під тиском та погрозами з боку працівників банку. Банк порушив умови кредитного договору, принцип добросовісності, положення Закону України «Про захист прав споживачів» та ввів в оману позивача.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 18 липня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У серпні 2022 року ТОВ «Нью Файненс Сервіс» подало відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обгрунтованістю оскаржуваних судових рішень.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

15 вересня 2014 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № Z03.199.72104, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит на поточні потреби в розмірі 100 000 грн на строк 60 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 3 % річних від залишкової суми кредиту та плати за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2,3 % від початкової суми кредиту.

31 грудня 2015 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Рантьє» був укладений договір факторингу № 31/12-2, відповідно до якого банк відступив факторинговій компанії право вимоги за кредитним договором № Z03.199.72104, укладеним із позивачем.

28 лютого 2017 року між ТОВ «Факторингова компанія «Рантьє» та ТОВ «Фінансова компанія «Серет» був укладений договір факторингу № 28/02-1, відповідно до якого право вимоги на кредитним договором № Z03.199.72104 відступлено ТОВ «Фінансова компанія «Серет», назву якого згодом змінено на ТОВ «Нью Файненс Сервіс».

Згідно із оригіналами меморіальних ордерів від 15 вересня 2014 року банк перерахував на рахунок ОСОБА_1 грошові коштів в сумі 100 000 грн, які, у свою чергу, були перераховані в сумі 69 391,03 грн та в сумі 19 893,79 грн на інші рахунки позивача, а також у сумі 10 715,18 грн. - в рахунок сплати страхового платежу.

На виконання ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2021 року АТ «Ідея Банк» надало суду належним чином завірені: виписки по транзитних рахунках ОСОБА_1 ; копію договору факторингу № 31/12-2 від 31 грудня 2015 року; копію витягу з Додатку № 2 - акт приймання-передачі прав вимоги до боржників до договору факторингу № 31/12-2.

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Установивши, що оспорюваний кредитно-заставний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договорів не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, суди правильно застосували положення статей 203, 215 ЦК України та дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсними.

Крім того, під час розгляду цієї справи не знайшли підтвердження доводи ОСОБА_1 про порушення судами норм Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки як встановлено судами попередніх інстанцій зміст спірного кредитного договору містить повну інформацію щодо умов кредитування, вартості кредиту, процентної ставки та порядку погашення кредиту.

При цьому матеріали справи не містять відомостей про звернення позичальника до банку з приводу порушення його прав як споживача саме в момент укладення оспорюваного правочину.

Разом із тим суд апеляційної інстанції, правильно застосувавши положення статей 516, 517 ЦК України, констатував відсутність порушеного права позивача у зв`язку із укладенням банком вказаних договорів факторингу та вказав, що питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за договором факторингу, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості. При цьому колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є саме вказаний кредитний договір, який позивач просив визнати недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України, а не зазначені вище договори факторингу, за якими право вимоги за цим кредитним договором перейшло до ТОВ «Нью Файненс Сервіс».

Посилання на наявність підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, є помилковими, оскільки у вказаній справі предметом позову є визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги, а у справі, яка переглядається, предметом позову є визнання недійсним кредитного договору, отже у зазначених справах різний предмет позовних вимог й, відповідно, встановлено різні фактичні обставини, тобто правовідносини не є подібними.

Разом із тим колегія суддів вважає безпідставними посилання касаційної скарги на відсутність у матеріалах справи доказів отримання боржником грошових коштів за укладеним між сторонами кредитним договором та повторно звертає увагу заявника на те, що питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту підлягає дослідженню у межах спору між ТОВ «Нью Файненс Сервіс» та

ОСОБА_1 про стягнення заборгованості кредитним договором, провадження у якому зупинено до розгляду цієї справи (справа

№ 202/5288/18)

Аргументи касаційної скарги про неналежність поданих стороною відповідача доказів на заперечення позовних вимог є безпідставними та необґрунтованими.

Крім того, суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2022 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара