Номер провадження 2/754/1510/22
РІШЕННЯ

Іменем України

19 липня 2022 року Деснянський районний суд міста Києва

у складі головуючого судді Гринчак О.І.

за участю секретаря судових засідань Чехун Ю.В.,

представника позивача Кошельник Б.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_2 , через представника - адвоката Кодолу Б.С., звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в якій просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, позивач володіє на праві приватної власності квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 , виданим Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 06.06.2005. У квартирі проживали та були зареєстровані члени сім`ї позивача - син ОСОБА_3 , невістка ОСОБА_4 , внук ОСОБА_5 . Вiдповiдачі добровільно виїхали за межі України в 2018 році на тимчасово окуповану Російською Федерацією територію Автономної Республіки Крим та станом на дату подання позовної заяви постійно там проживають. Відповідачі отримали паспорти громадян Російської Федерації та зареєстрували своє місце проживання в Республіці Крим, що підтверджується копіями їх паспортів. Відповідачі не проживають у квартирі, не сплачують за комунальні послуги та не виконують інші зобов`язання, пов`язані з утриманням житла, особистих речей в квартирі не мають. Позивач є особою похилого віку, її дохід становить лише пенсія, з якого сплачує за комунальні послуги за членів сім`ї, які не проживають у квартирі.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 23.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, визначено здійснювати розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін на 18.01.2022.

Розгляд справи 18.01.2022 відкладено на 17.03.2022.

Розгляд справи 17.03.2022 не відбувся, наступне судове засідання призначено на 13.07.2022.

Розгляд справи 13.07.2022 відкладено на 19.07.2022.

13.07.2022 від ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на електронну пошту суду надійшли заяви про визнання позову.

Також 13.07.2022 від представника позивача - адвоката Кошельник Б.С. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи заяв про визнання позову від ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

У судове засідання 19.07.2022 представник позивач з`явився, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Також в судовому засіданні задоволено клопотання представника позивача та допитано як свідка ОСОБА_6 .

Відповідачі до суду не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу їх зареєстрованого місця проживання, що підтверджується поштовими відправленнями, які повернулись до суду, а також шляхом розміщення судових повісток на офіційному сайті суду.

Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на вказані обставини та приписи процесуального закону, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів, які повідомлені належним чином та не повідомили суду причини своєї неявки.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_2 належить позивачу на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру серії НОМЕР_1 від 06 червня 2005 року (а.с. 10).

ОСОБА_3 зареєстрований в квартирі за адресою АДРЕСА_1 з 24.06.2014, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані у вказаній квартирі з 08.12.2009, що підтверджується інформацією, наданою Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області (а.с. 28-30).

Позивач вказує, що відповідачі з 2018 року не проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 391 Цивільного кодексу України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Як зазначалося, матеріалами справи підтверджується право власності позивача на квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно із ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до статті 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

За нормою ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого і визнання права власності.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Згідно з вимогами ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Факт непроживання відповідачів у квартирі підтверджується Актом ОСББ «Сонячний» від 04.10.2020, згідно з яким інженером ОСББ «Сонячний» ОСОБА_7 проведено обстеження кв. АДРЕСА_3 , за поданою заявою ОСОБА_8 з приводу непроживання в квартирi АДРЕСА_3 , що належить їй: сина ОСОБА_9 , невiстки ОСОБА_4 та онука ОСОБА_5 . Під час обстеження встановлено, що слідів проживання в квартирі АДРЕСА_3 вищезазначених осіб не виявлено. Цим актом засвідчено те, що: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 більше року не проживають в квартирі АДРЕСА_2 . Даний акт підписали інженер ОСОБА_7 , а також сусіди ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показав, що позивач є його дружиною, а ОСОБА_13 - сином, ОСОБА_4 - невісткою, та ОСОБА_5 - онуком. У 2015 році відповідачі виїхали до Автономної Республіки Крим, а в 2018 році - отримали громадянство Російської Федерації та повертатися не планують. Свідок вказує, що відповідачі не заперечують, щоб їх зняли з реєстрації в квартирі.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, отже, позов підлягає задоволенню.

За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_2 - РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач - ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_5 .

Відповідач - ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_6 .

Відповідач - ОСОБА_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_6 .

Повний текст рішення складено 27.07.2022.

Суддя Деснянського районного

суду міста Києва Оксана ГРИНЧАК