ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого- судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 травня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Преміум Актив» про визнання дій незаконними та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Преміум Актив» (далі - ТОВ «ФК «Преміум Актив») про визнання дій незаконними та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що його сестра ОСОБА_2 нібито через мережу Інтернет отримала кредит у ТОВ «Фінансова Компанія «Є ГРОШІ». Починаючи з травня місяця 2021 року йому, а також його рідним та друзям, почали постійно телефонувати з різних номерів співробітники ТОВ «ФК «Преміум Актив» з вимогою повернення боргу.

Вказував, що відповідні дії відповідача змушують його жити в постійній напрузі та призводять до постійного психологічного тиску, у зв`язку з чим у нього стався гіпертонічний криз, з яким 14 липня 2021 року його було госпіталізовано до реанімації неврологічного відділення Ніжинської центральної лікарні ім. М. Галицького з підозрою на інсульт, де він лікувався два тижні в стаціонарі до 06 серпня 2021 року, та лікування якого продовжив ще на 24 дні у ДП «Клінічний санаторій «Карпати» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця».

Зазначав, що з метою впливу на нього, працівники відповідача зверталися із телефонними дзвінками та через електронні месенджери, до голови ради адвокатів Київської області, до якої він відноситься, що у свою чергу призвело до погіршення його ділової репутації.

Посилаючись на те, що вказаними діями працівників відповідача було нанесено значну шкоду його здоров`ю, оскільки від отриманого інсульту у нього була уражена ліва сторона тіла, має постійні больові відчуття лівої руки, яка належним чином не функціонує, має постійні головні болі та нудоту, його психоемоційний стан має постійні вияви роздратованості, перенесена хвороба впливає і на його здатність працювати його як юриста, що у свою чергу свідчить про спричинення йому внаслідок незаконних дій відповідача моральної шкоди, яку він оцінив в 100 000 грн., які він просив суд стягнути на власну користь, визнавши дії ТОВ "Преміум Актив" незаконними.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 травня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що саме незаконні дії працівників відповідача призвели до виниклого в нього інсульту та внаслідок чого погіршення здоров`я та необхідності проведення лікування. Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що чинне законодавство встановлює заборону колекторам чи представникам кредитора погрожувати боржнику, шантажувати його, дзвонити його друзям чи родичам з вимогами повернути борг. Вказує, що наявність в нього місця роботи, не свідчить про відсутність впливу дій працівників відповідача на його можливість належним чином виконувати власні професійні обов`язки. Вказує, що відповідні повідомлення були надіслані ОСОБА_3 , як відображено у месенджері "Вайбер", та який з його слів в повідомленнях є представником відповідача. Вказує, що листування в "Вайбері" може бути допустимим доказом вчинення щодо нього психологічного тиску, що відповідає висновкам, викладеним у постанові №753/10840/19 від 13 липня 2020 року.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що виписки з медичних карток позивача свідчать про наявність в останнього саме хронічних захворювань, погоджується з висновком суду першої інстанції, що роздруківка електронного листування не може вважатися електронним документом. Долучені позивачем скріншоти не надають змогу ідентифікувати автора повідомлення, або пересвідчитися в тому, що відповідного тексту не було внесено певних коригувань та виправлень, оскільки електронний доказ позивачем надано не було.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі 100 000 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що 22 березня 2021 року між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансовою Компанією «Є ГРОШІ КОМ» було укладено договір позики «Smile» №-1289063. Відповідно до даного договору ОСОБА_2 отримала кредитні кошти у розмірі 4 000 грн. на банківську картку НОМЕР_1 з кінцевим терміном повернення 04 квітня 2021 року (а.с.30-35).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем скріншоти не є належними доказами, зважаючи на неможливість встановити між якими абонентами йшло листування в наданих скріншотах та не можливо встановити кому належать телефонні номери. Крім того, роздруківка електронного листування не може вважатися електронним документом у розумінні положень ст.5 закону «Про електронні документи та електронний документообіг». Надані позивачем документи на підтвердження погіршення його стану здоров`я не обґрунтовують та не підтверджують того факту, що вказані захворювання виникли на підставі незаконних дій відповідача та спростовується тим, що у лікарняних виписках та пенсійному посвідченні зазначено про те, що захворювання є загальним, хронічним а отже можна зробити висновок про те, що захворювання виникло набагато раніше ніж з травня 2021 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі №216/3521/16-ц (провадження №14-714цс19) зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 4 Постанови Пленуму встановлено, що відповідно до ст.137 ЦПК (стара редакція) у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При недотриманні позивачем зазначених вимог настають наслідки, передбачені ст.139 ЦПК (стара редакція).

Згідно пункту 5 постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

З аналізу чинного законодавства вбачається, що єдиною підставою цивільно-правової відповідальності є скоєння цивільного правопорушення.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов відповідальності за заподіяну шкоду (загальні умови), а саме: а) наявність моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вина заподіювача шкоди.

Під моральною шкодою передбачається наявність негативних змін у психічному стані особи, яких вона зазнала внаслідок завданих їй фізичних і душевних страждань. Складність у тому, що це прояви не ззовні, а психіка суб`єкта.

Презумпція наявності моральної шкоди законодавством не передбачена. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. А така презумпція має визначатися лише законом. Тому діє ст.81 ЦПК України про загальний розподіл тягаря доказування.

Протиправність поведінки заподіювача моральної шкоди це поведінка, яка заборонена законом, а протиправна бездіяльність - невчинення особою дій, які вона зобов`язана за законом вчинити.

Причинний зв`язок з`ясовується між причиною, тобто протиправністю поведінки, та шкодою, як наслідком. Заподіювач несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є наслідком саме його поведінки.

Це відповідає концепції причини-умови, яка існує у праві. Тобто, зміст причинного зв`язку полягає у тому, що вчинена неправомірна дія є головною причиною, яка призвела до завдання моральної шкоди.

Звертаючись до суду з дійсним позовом, позивач зазначав, що саме протиправні дії працівників фінансової установи, які здійснювали на нього психологічний тиск, шляхом направлення регулярних смс та дзвінків, з метою стимулювання повернення боргу, який ніби то був утворений у зв`язку з порушенням умов кредитного договору його сестрою, призвів до спричинення йому моральної шкоди, яка полягала в погіршенні стану його здоров`я, зокрема до інсульту, необхідності тривалого лікування, а також до погіршення його ділової репутації, як професійного адвоката.

Так, на підтвердження вчинення працівниками фінансової установи неправомірних дій, що спричинили йому моральну шкоду, ним було надано скріншоти електронного листування в соціальній мережі "Вайбер", які надходили на його адресу, а також на адресу голови Ради адвокатів міста Києва, (а.с.17,57-59), а також відповіді з Національного банку України щодо результату розгляду його скарги на дії відповідача (а.с. 135-137), лист відділу протидії кіберзлочинам в Чернігівській області Департаменту кіберполіції Національної поліції України (а.с.140), лист Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (а.с.142), лист Національного банку України (а.с.148-149).

Оцінюючи вказані докази на предмет їх доказового значення, колегія суддів доходить висновку, що останні жодним чином не доводять факт вчинення будь-яких неправомірних дій з боку відповідача.

Так, наявні в матеріалах справи скріншоти листування з мережі "Вайбер" хоча і містять повідомлення з проханням повернути борг сестри, в той же час не містять жодних відомостей щодо особи відправника відповідних повідомлень, установивши яку можливо було б встановити чи є вказана особа працівником відповідача

Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідні паперові відтворення електронної інформації не може слугувати належним та допустимим доказом, з огляду на те, що роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення.

Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду від 11 червня 2019 року у справі №904/2882/18, від 24 вересня 2019 року у справі №922/1151/18, від 28 грудня 2019 року у справі №922/788/19, від 16 березня 2020 року у справі №910/1162/19).

При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №711/9146/16-ц зазначав, що згідно з положеннями глави 5 «Докази» розділу І «Загальні положення» ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, роздруківки Інтернет-сторінок (веб-сторінок), які є паперовим відображенням електронного документа, самі по собі не можуть бути доказом у справі. Такі роздруківки визнаються доказом у разі, якщо вони виготовлені, видані і засвідчені власником відповідного інтернет ресурсу або провайдером, тобто набувають статусу письмового доказу. Вебсторінки є електронними документами, які фізично не можуть надаватися суду, однак вони можуть містити відомості про обставини, які мають значення для справи, тому суд може провести огляд і дослідження таких документів у місці їх знаходження (на відповідному інтернет-ресурсі за вказаним стороною справи посиланням) з фіксацією таких процесуальних дій у протоколі. Суди першої і апеляційної інстанції не перевіряли наявність за посиланням статті із відповідною назвою, тобто не встановили з належних і допустимих доказів факт поширення оспорюваної інформації, що є обов`язковим при вирішення справи про захист честі, гідності і ділової репутації».

Відповідач, під час розгляду справи по суті, надавав клопотання про необхідність витребування оригіналу відповідного електронного доказу, що свідчить про те, що останній має сумніви в його достовірності, незважаючи на це, позивачем відповідний доказ надано так і не було, з клопотанням про його витребування до суду не звертався.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача в своїй апеляційній скарзі на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду №753/10840/19 від 13 липня 2020 року, зважаючи на те, що за визначених в справі обставинах, судом була встановлена особа відправника, яка стороною не заперечувалася, в той час як за дійсних обставин встановити особу відправника дійсних повідомлень не можливо.

В той же час, колегія суддів зауважує, що відповідачем в матеріали справи надавалися докази на спростування доводів позивача щодо здійснення працівниками фінансової установи будь-яких контактів з ним не надавалося.

Так, зважаючи на подану позивачем скаргу до Національного банку України, ТОВ «ФК «Преміум Актив» було здійснено внутрішнє розслідування щодо обставин, викладених в листі Нацбанку України, та встановлено, що відомості щодо приналежності мобільного номеру телефону НОМЕР_2 , з якого згідно позиції позивача здійснюються виклики останнього, відсутні. Згідно офіційної відповіді ТОВ «Лайфселл», останній не містить інформації щодо належності вказаного номеру будь-якому користувачу (а.с.85).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Лайфселл» та ТОВ «ФК «Преміум Актив» було укладено договір про надання телекомунікаційних послуг № НОМЕР_3 з абонентськими картами, в яких визначені номери мобільних телефонів, які надаються в користування відповідачу (а.с.88-91). При цьому, номери, зазначені позивачем, як ті, що систематично турбують його, в даному договорі не визначені.

Колегія суддів зауважує, що позивачем клопотання про витребування доказів, зокрема з метою встановлення особи, якій належать відповідні мобільні номери телефонів, не заявлялось.

При цьому, наданий позивачем лист Національного банку України за результатами розгляду скарги не містять відомостей щодо здійснення відповідачем будь-яких протиправних дій щодо позивача, а містять лише узагальнену інформацію щодо чинного банківського законодавства та прав споживачів таких послуг (а.с.135-137).

Надані позивачем листи до Національної поліції України (а.с.140) також не доводять факт здійснення відповідачем будь-яких незаконних дій, оскільки за своєю суттю є листами повідомленням щодо результатів подання позивачем заяви про вчинення відносно нього кримінального правопорушення.

Колегія суддів при цьому зауважує, що сам по собі факт подання позивачем ОСОБА_1 заяви про злочин, за відсутні обвинувального акту, не може бути доказом здійснення відносно нього неправомірних дій.

Наявні в матеріалах справи довідки про стан здоров`я останнього, за відсутності доказів вчинення відносно нього будь-яких протиправних дій з боку відповідач, не є доказами спричинення позивачу моральної шкоди, а лише фіксує стан здоров`я позивача.

Крім того, матеріали справи не містять доказів конкретної дати та часу звернення до нього із примусом щодо повернення коштів, з метою встановлення можливого погіршення внаслідок цього стану здоров`я.

Отже, сам по собі факт погіршення стану здоров`я позивача, без встановлення наявності протиправної поведінки відповідача та причинного зв`язку між такою протиправною поведінкою та завданою шкодою, яка є обов`язковою умовою відповідальності, не є підставою для задоволення позовних вимог позивача.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 16 серпня 2022 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.