Справа № 132/2389/22
Ухвала

Іменем України

11 жовтня 2022 року місто КАЛИНІВКА

Калинівський районний суд Вінницької області у складі головуючого судді СЄЛІНА Є.В. розглянувши заяву про забезпечення позову, подану одночасно з пред`явленням позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спільною сумісною власністю,

ВСТАНОВИВ:

06.10.2022 року на адресу Калинівського районного суду Вінницької області надійшов цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спільною сумісною власністю, який згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2022 року переданий на розгляд судді Сєліну Є.В.

До матеріалів даної позовної заяви додано заяву про забезпечення позову шляхом: 1) заборони видачі декларації про готовність об`єкту до експлуатації на самовільно збудовану споруду розміром 7,0м. х 5,0м., що розташована на земельній ділянці за кадастровим номером :01005:0042 по АДРЕСА_1 , та реєстрацію права власності на новозбудований об`єкт на ім`я ОСОБА_2 ; 2) зобов`язання ОСОБА_2 зупинити будівництво споруди розміром 7,0м. х 5,0м. що розташована на земельній ділянці за кадастровим номером :01005:0042 по АДРЕСА_1 .

На обґрунтування цієї вимоги зазначив, що він у період з 15.12.2017 року по 17.01.2021 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , під час якого ними на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2018 року було придбано зокрема земельну ділянку за кадастровим номером :01005:0042 по АДРЕСА_1 , на якій в липні 2022 року відповідач без отримання відповідного дозволу в органах державної влади та його згоди, розпочато будівництво надвірної споруди приблизним розміром 7,0м. х 5,0м. На його зауваження щодо припинення будівництва, ОСОБА_2 не реагує, що свідчить, що між ними виник спір. У зв`язку із припинення здійснення державного архітектурно-будівельного контролю у сфері містобудівної діяльності на період воєнного стану, вирішити дане питання в позасудовому порядку неможливо, а тому він вимушений звернутися до суду із вказаною заявою, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення його прав як співвласника майна та унеможливити реалізацію права на самостійне розпорядження належною йому часткою цього майна.

Заява про забезпечення позову розглянута без повідомлення учасників справи.

Вивчивши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, приходжу до висновку, що у її задоволенні заявнику необхідно відмовити виходячи з наступних підстав:

Відповідно до статті 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно із статтею 179 ЦК України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Частиною першою статті 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно з положеннями частини 1 статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частиною 2 статті 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно із частинами першою, другою, четвертою, сьомою статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно із частиною другою статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

З матеріалів даної судової справи встановлено, що в провадженні судді Калинівського районного суду Вінницької області Павленка І.В. на розгляді перебуває цивільна справа за №132/3767/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, предметом якого зокрема є спірна земельна ділянка за кадастровим номером :01005:0042, що розташована по АДРЕСА_1 .

По даній справі згідно ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 27.01.2022 року у справі № 132/3767/20, судом призначено комплексну судово-технічну, оціночно-будівельну, та земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Подільського центру судових експертиз, перед яким поставлено ряд запитань що стосуються зокрема спірної земельної ділянки за кадастровим номером :01005:0042, що розташована по АДРЕСА_1 , а саме які об`єкти нерухомого майна, інші новозбудовані будівлі та споруди на ній знаходяться, їх вартість, варіанти поділу, а також варіанти розподілу цієї земельної ділянки відповідно до виділених у експертному висновку часток в незавершеному будівництвом житловому будинку, 2019 року забудови, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

22.07.2022 року ОСОБА_1 звернувся до відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області із заявою, де повідомив, що його колишня дружина ОСОБА_2 має намір здійснити самовільну реконструкцію будинку, збудованого в період шлюбу, за адресою: АДРЕСА_1 , який на даний час є їх спільною власністю.

З довідки ДОП відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції Осаволюка О. від 05.08.2022 року щодо результатів розгляду повідомлення ОСОБА_1 слідує, що згідно пояснень ОСОБА_2 , на земельну ділянку за кадастровим номером :01005:0042, що розташована по АДРЕСА_1 , на підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 24.11.2020 року у справі № 132/3767/20, накладено арешт. Протягом періоду розгляду цієї справи та дії арешту, вона жодних будівельних робіт на вказаній земельній ділянці не проводила, оскільки для їх проведення необхідний відповідний дозвіл з відділу містобудування та архітектури Калинівської міської ради Вінницької області, який вона не отримувала.

Відповідно до листа заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів Щьова О. від 27.07.2022 року за № 03-15-857, ОСОБА_2 відділом містобудування та архітектури Калинівської міської ради Вінницької області - дозвіл (будівельний паспорт) на реконструкцію чи добудову житлового будинку, будівництво нових господарських будівель на присадибній земельній ділянці по АДРЕСА_1 , не надавався.

Згідно листа заступника голови Державної інспекції архітектури та містобудування України Барабаш М. від 18.08.2022 року № 6855/21/13-22, на звернення ОСОБА_1 від 19.07.2022 року щодо здійснення самовільного будівництва по АДРЕСА_1 , на земельній ділянці з кадастровим номером :01005:0042, заявнику роз`яснено, під час дії воєнного стану підстав для здійснення заходів державного архітектурно-будівельного контролю у порядку проведення планових та позапланових перевірок на об`єктах будівництва не вбачається. Проведення засідань комісії щодо розгляду звернень у сфері містобудівної діяльності призупинено. Рекомендовано ОСОБА_1 звернутися із відповідною заявою на предмет дотримання вимог містобудівного законодавства, з актуалізованою інформацію на дату подання звернення, повторно, після припинення чи скасування воєнного стану на всій території України, або в окремих її місцевостях.

06.10.2022 року ОСОБА_1 звернувся до Калинівського районного суду Вінницької області із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спільною сумісною власністю, в якому просить усунити йому перешкоди в користуванні земельною ділянкою за кадастровим номером :01005:0042 по АДРЕСА_1 , шляхом зобовязання відповідача знести самовільно споруджену нею забудову розміром 7,0м. х 5,0м., за власний рахунок. В обґрунтування цієї вимоги зазначає, що між сторонами існує спір щодо розподілу спільного майна подружжя, який вирішується у судовому порядку. Так, ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 27.01.2022 року у справі № 132/3767/20, судом призначено комплексну судово-технічну, оціночно-будівельну, та земельно-технічну експертизу. Намагаючись у будь-який спосіб перешкодити експертові у наданні варіантів поділу спільного нажитого майна та з метою порушення його прав як співвласника, в липні 2022 року відповідач без отримання відповідного дозволу в органах державної влади, а також його згоди, розпочала будівництво надвірної споруди приблизним розміром 7,0м. х 5,0м. на спірній земельній ділянці за кадастровим номером :01005:0042 по АДРЕСА_1 . Вирішити в позасудовому порядку питання щодо самовільного будівництва надвірної забудови на вказаній земельній ділянці, на даний час не передбачається можливим у зв`язку з припиненням заходів державного нагляду в умовах воєнного стану. На даний час відповідач збудувала фундамент та почала зводити стіни. На його заперечення щодо припинення будівництва не реагує. Таку поведінку він розцінює як незаконну та безпідставну, метою якої на його думку, є порушення його прав, та перешкоджання експертові у наданні варіантів поділу спільно придбаної земельної ділянки з облаштуванням окремого входу на земельну ділянку та проходу до належної частини в будинку. Оскільки вирішити питання припинення будівництва з відповідачем неможливо, тому він вимушений звернутися до суду за захистом порушеного права на володіння та розпорядження спільною сумісною власністю.

З метою забезпечення позову, із зазначених вище обставин, ОСОБА_1 просить: 1) заборони видачу декларації про готовність об`єкту до експлуатації на самовільно збудовану споруду розміром 7,0м. х 5,0м., що розташована на земельній ділянці за кадастровим номером :01005:0042 по АДРЕСА_1 , та реєстрацію права власності на новозбудований об`єкт на ім`я ОСОБА_2 ; 2) зобов`язати ОСОБА_2 зупинити будівництво споруди розміром 7,0м. х 5,0м. що розташована на земельній ділянці за кадастровим номером :01005:0042 по АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії», Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 року, № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголосив на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.08.2018 року у справі № 910/1040/18.

Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (рішення ЄСПЛ «Beles and others v. The Czech Republic», 12/11/2002, § 49).

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Статтею 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

За змістом частини 3 статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Як вбачається з роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону, як підприємець.

Із положень пункту 6 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановлення судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі, для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Таким чином, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.07.2020 року у справі №909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, і як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У постанові від 15.09.2020 року у справі № 753/22860/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконаннярішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

У цивільному судочинстві відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

ОСОБА_1 не надано будь-яких належних доказів які свідчать, що ОСОБА_2 на земельній ділянці за кадастровим номером :01005:0042 по АДРЕСА_1 , здійснює самочинне будівництво, оскільки на підтвердження цієї обставини до позовної заяви не додано жодного належного та допустимого доказу.

Фотознімок та відеофайл, що були долучені ОСОБА_1 в якості доказу до матеріалів позовної заяви, на яких зафіксований зведений фундамент, не містять інформації щодо його координат знаходження, а тому не є належними доказами на підтвердження доводів та обставин, викладених позивачем у позовній заяві та заяві про забезпечення позову.

Окрім цього, як свідчить довідка ДОП відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції Осаволюка О. від 05.08.2022 року щодо результатів розгляду повідомлення ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 заперечує, що на спірній земельній ділянці проводить будь-які будівельні роботи, і дані доводи не спростовані позивачем належними та допустимими доказами.

Позивачем ОСОБА_1 не доведено перед судом і те, що відповідач ОСОБА_2 вчиняє будь-які дії спрямовані на узаконення самочинного будівництва, зокрема шляхом звернення до відповідних органів з метою отримання декларації про готовність об`єкту до експлуатації та реєстрації права власності на нього.

Не доведено позивачем і того, що до відповідача вживалися всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування (вручення припису контролюючих органів щодо усунення порушень), та притягнення її до адміністративної відповідальності.

Також позивачем не доведено і того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, або поновлення його порушених чи оспорюваних прав та інтересів, а сама заява про забезпечення позову не обґрунтована в цій частині.

Таким чином, об`єктивних обставин, що несуть реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, позивачем ОСОБА_1 не наведено та перед судом недоведено.

Оцінивши наведені доводи ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, щодо їх необґрунтованості, оскільки висновки щодо очевидності ознак протиправності дій ОСОБА_2 можуть бути зроблені виключно на підставі дослідження поданих сторонами доказів у справі під час судового розгляду.

Виходячи з того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду, не вбачається.

Відповідно до частини 6 статті 153 ЦПК України, про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Згідно частини 10 статті 153 ЦПК України, ухвалу про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено.

Керуючись ст.ст.149-153, 258-260, 353 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена безпосередньо до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали суду.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя